.\:o 5j Undersökning öfver humlelioniug-. 5 



om samma hexos bildat sig i livardera fallet, såsom följande 

 skall visa. 



Hexoseii reducerade sålunda både koppar- oeli vismut- 

 lösning, jäste med jäst. I Einhorn-Fiebigs jäsningssacchari- 

 meter gaf en lösning af 



1,6 4 "Z^, genom jäsning bestämd 1,4 % 



9 o 0/ O 7 0/ 



en tillräckligt nära öfverensstämmelse. — Smaken var söt; 

 vid oxidation med salpetersyra, neutralisation, utfällning med 

 Ca CI2 och uttvättning af fällningen med vatten samt prof 

 med silfvernitrat i ammoniakaliskt medium, erhölls en mycket 

 vacker silfverspegel, tj^dande på vinsyra. 



Hexosens osazon framställdes. Denna var svårlöslig i 

 kallt vatten, kristalliserade sålunda temligen lätt och ren 

 ut. En omkristallisering visade sig däremot svårligen kunna 

 åstadkommas. Osazonen löste sig ytterst långsamt i alkohol, 

 resp. vattenhaltig sådan, samt utkristalliserade sedan i blott 

 ringa mängd. Häraf var att antaga, att den till största delen 

 sönderdelats vid försöket att omkristallisera densamma. En 

 analys, afsedd att bestämma kväfvehalten, gaf ock blott halfva 

 mängden: 0,3 2 99 gr. gaf 0,0 2 5 gr. iV^ eller 7,6 4%. C^g ä^2 

 i\^4 O4 borde erfordra 15,64 7o ^^• 



En sådan sönclerdelning finnes omnämnd af Lippmanyi i 

 hans monografi öfver sockerarrterna (sid. 253). — Denna osa- 

 zon reducerade såväl koppar- som vismutoxid i alkalisk lös- 

 ning, i motsats mot dihexosens förhållande. Dess smältpunkt 

 syntes ligga vid omkr. 192 " C. 



Det har sålunda visat sig, att humlehoning innehåller 

 minst tre olika kolhydrater: a) en jäsbar sådan, sannolikt 

 dextros eller invert socker ; b) en halt af ojäshar dihexos, livars 

 »egenskaper icke öfverensstämma med någon hittills studerad 

 sockerart; c) en dexirin, likaledes olika mot de hittills be- 

 skrifna dextrinerna. — Då de här senast nämnda icke äga 

 någon utpräglad söt smak, torde Hoffers uppgift (se: Hoffer, 



