N:o 91 Eutoniol. foräkniug-sresor även 1895—96 samt 1898-99. 25 



att se någon människa eller slippa in under tak. På afstånd 

 liörde vi dock en vallflickas sång, livarför vi fingo nytt mod 

 samt gingo att söka insekter för att väl använda de sista 

 timmarna af dagen i förhoppning att någon till aftonen skulle 

 komma liem. Bland annat funno vi liär nära 500 meter öf- 

 ver liafvet de stora Procrustcs rur/osns var. f/raecits ocli Carahus 

 Prcslii. Då solen sjunkit bakom bergen, gingo vi tillbaka till 

 byn, där vi ej ens funno något vatten. Yi började då ropa 

 så högt vi förmådde, och till slut sågo vi en kvinna med ett 

 stort vattenkrus bundet på ryggen närma sig. Hon gaf oss 

 att dricka och då hon förstod, att vi önskade nattkvarter, 

 började hon ropa och slutligen hade alla byns närvarande 

 innevånare: en gammal krokig stapplande gumma, tvenne 

 vallflickor och hon själf samlats omkring oss. Efter öfver- 

 läggning förklarade de, att i hyn ej kunde fås nattkvarter 

 eller några lifsmedel och uppmanade oss att gå till klostret 

 på toppen af Pantokrator, som syntes där aflägset bland mol- 

 nen. Vi ansågo det vara för sent, men kvinnan ledsagade oss på 

 väg och bortvisade oss bokstafligen från bjai, sägande att vägen 

 till klostret ej skulle taga mer än en timmes tid. Vi måste då 

 begifva oss åstad, ehuru med stor fruktan och bäfvan att icke 

 hinna målet före mörkrets inbrott. Utan någon gångstig och 

 användande våra krafter till det 3^ttersta började vi klifva 

 upp för berget, som ju längre vi kommo blef allt brantare, 

 och då det började mörkna sågo vi klostret ännu ganska långt 

 på en nästan lodrätt sig resande klippa. Vi fruktade att icke 

 slippa upp ej heller ner, utan nödgas tillbringa natten på de 

 branta klipporna utsatta för den kalla nästan isiga nordan- 

 vinden. Men då nöden var störst, var hjälpen närmast. Helt 

 oväntadt träffade vi på en god gångstig, som i zigzag ledde 

 upp för det branta berget, på sina ställen med trappsteg an- 

 bragta i klippan, och då det redan var alldeles mörkt upp- 

 nådde vi klostret samt blefvo väl emottagna. Här fingo vi 

 förklaring till att de besökta bj^arna voro öde. Det var nu 

 tiden för olivskörden och alla innevånarna i bergsb3'arna 

 flytta till denna tid ner till skogsregionen, där de hafva sina 

 olivgårdar. 



Följande morgon vandrade vi hem, sedan xi törst tagit 



