2 John Sahlberg. [XLV 



Vädret är det vackraste, ocli med gladt mod styra vi fram. 

 längs Ättikas bergiga strand och mellan Arkipelagens hög- 

 ländta med oliver och cypresser bevuxna öar. Utanför den 

 s. k. Zea kanalen härska dock nästan alltid starka vindar; 

 så och nu, och snart hoppar vår väldiga farkost så våldsamt 

 upp och ned på vågorna, att hvarje pasagerare nödgas söka 

 sig sängplats under däck. Obehaget varar dock icke länge, 

 ty senare på aftonen finna vi ett efterlängtadt lugn i skydd 

 af ön Syras branta stränder. Under nattens mörker passeras 

 den vilda bergson Patmos, och då solen nyss höjt sig öfver 

 österns våg, kasta vi ankar i Ehodus hamn. Ännu ett dygns 

 resa och vi få Cypern i sigte. Det förunnas oss ej att här 

 gå i land; ångaren måste skynda för att återvinna sina ordi- 

 nära turer. Hafvet står nästan spegellugnt och den höga 

 blåa liimmeln hvälfver sig molnfri öfver oss, då vi sedan 

 glida öfver Medelhafvets ostliga öppna fjärd. Under flera 

 timmar se vi ej tecken till land. Otåligt speja våra blickar 

 mot den östra horisonten, hvilken till slut döljes af ett band 

 ljusa moln. En bländande hvit kant sticker fram mellan 

 dessa. Är det snöhöljda berg eller blott moln? Detta är 

 först svårt att afgöra. Föremålets envisa stillhet förråder 

 dock snart dess rätta natur. Framför oss ligger i fjärran 

 Libanons kam med Hermens snöbetäckta topp. Ännu en 

 timmes färd och bergets grönklädda sluttningar och herrliga 

 dalar med vingårdar, mullbärsträd och olivelundar samt 

 pinieskogar framträda. Då vi sedan omsider stanna utanför 

 Beirut, hafva vi framför oss en tafla så skön, så tjusande, att 

 den ej lätt kan utplånas ur minnet. Omedelbart framför oss 

 ligger „staden med evig vår" höjande sig terassformigt om- 

 kring en hafsbugt. Dess långa rader af byggnader, dels i 

 orientalisk, dels i europeisk stil, afbrytas ofta af hvita tem- 

 pel, moskéer och höga minareter samt grönskande trädgår- 

 dar, med oranger, fikon och mandelträd, hvilka sistnämnda 

 den blida Februari solen redan klädt i full sommarlik blom- 

 sterprakt. Allt detta ömsintes af en ram af mörkgröna träd- 

 gårdar och parker och straxt bakom höjer sig skyhögt Liba- 

 non, hvars hvita snöhöljda toppar glimma i purpur och guld 

 belysta af den nedgående solens sista strålar. 



