20 M. G. Schybergson. [XLV 



Västgöterna vände sig 376 såsom vänner ocli hjälpbeliöf- 

 vande till kejsar Valens, och såsom sådana upptogos de i det 

 romerska riket. De strider, som sedan följde, förändrade icke 

 i väsentlig mti.n deras ställning. Ett nytt fördrag, som är 

 karaktäristiskt för federativförliållandena, af slöts 382, livarige- 

 nom goterna fingo områden i Pannonien ocli Moesien, befria- 

 des från att betala skatt ocli erhöllo årligt nnderliåll ; de be- 

 liöllo sin rätt, sin författning ocli sin religion. De upptogos 

 sålunda ånyo såsom foederati i det romerska riket. Senare 

 blef det den lysande västgotiske konungen Alariks sträfvan 

 att i romerska rikets tjänst ocli såsom inneliafvare af ett liögt 

 militärkommando genom krigiska bedrifter befästa sin makt- 

 ställning inom riket ocli utvidga sin myiidigliet gentemot sitt 

 folk samt slutligen förskaffa detta de bästa boningsplatser^ 

 som stodo att fås inom rikets landamäreii. Hans närmaste 

 efterföljare Ataulf blef en federatfurste under den västromerske 

 kejsaren. Ännu genom ett fördrag af 419 förnyades federat- 

 förliållandet. Västgöterna fingo taga provinsen Ac|vitania 

 secunda norr om Pyrenéerna i besittning mot skyldighet till 

 lydnad och vapentjänst. Federatförhållandet upplöstes några 

 år därefter, men den gamla germanska ordningen återupp- 

 rättades icke numera. Ett slående bevis pä att den sålunda 

 suveräna västgotiska staten icke kunde återvända till de 

 gamla germanska förhållandena, är att den under namn af 

 Lex Visigothorum kända lagsamling, som västgotakonungen 

 Eurik lät upprätta och som blef gällande ej mindre för ger- 

 maner än för romare i det västgotiska riket, utgjorde endast 

 en redaktion af den romerska rätten. 



Det västgotiska riket hade redan nått höjdpunkten af 

 sin blomstring, då anföraren för de germanska soldtrupperna 

 i Italien, Odovakar, 476 störtade den västromerske kejsaren 

 Romulus och därefter vände sig till den östromerske kejsaren 

 i Konstantinopel, Zeiio, med anhållan om att denne, då ju 

 västern icke mera behöfde någon särskild kejsare, skulle göra 

 honom till riksföreståndare i Italien. Zeno utnämnde honom 

 med anledning däraf till romersk patricius. 



När kejsar Zeno sedermera ville undanskjuta Odovakar, 

 slöt han med Teoderik, västgöternas konung, ett fördrag 



