N:o 22] Kommgadöinet i folkvandringsstaterna. 27 



ställare, livilka genom själfva sin juridiska bildning varit 

 böjda för långt gående sj^^stematisering, ocli öfverlinfvnd spe- 

 kulativt anlagda författare anledning att anse denna kraf- 

 tigt utbildade konungamakt såsom en fortsättning af den 

 obegränsade romerska kejsarmakten. Men de hafva därvid 

 gjort sig skyldiga till att taga den yttre formen för saken, 

 något som leder till missuppfattning af en tid, då samkälls- 

 formerna ännu voro obestämda ocli svaga, livarför icke alla 

 de krafter, som lefde och samv^erkade under den i samhället 

 fortgående jäsningsprocessen, fingo en genomförd gestaltning 

 eller ens omtalades i lagar och förordningar. 



Vid en närmare granskning finner man, att det mero- 

 vingiska konungadömet äfven vid sin vidare utbildning un- 

 der och efter Klodvig var och förblef germanskt. Grund- 

 skillnaden mellan den romerska kejsarmakten och den mero- 

 vingiska konungamakten kunde uttryckas sålunda, att kej- 

 saren enligt den antika uppfattningen var representanten för 

 den allhärskande statsidén, medan Elodvig och hans efter- 

 trädare voro i besittning af ett personligt välde. Därmed 

 följde, att det personliga i alla samhällssfärer och lifsförhål- 

 landen framträdde på ett i kejsardömet okändt sätt. 



Konungen var personligen herre öfver statsområdet, 

 hvilket därför också vid hans död liksom annan egendom de- 

 lades mellan hans söner. Undersåtarne förbundo sig till per- 

 sonlig trohet mot konungen genom den trohetsed, som de af- 

 lade till honom, efter det han tillträdt regeringen. Konungen 

 stod å sin sida i personligt förhållande till rikets invånare. 

 Framför allt var han skyldig att gifva dem konungsskydd, 

 d. v. s. att tillse, att de i lugn kunde lefva och verka. Sär- 

 skildt tillkom detta konungsskydd personer, som icke kunde 

 skydda sig själfva, emedan de icke vare sig fysiskt eller rätts- 

 ligt voro i stånd därtill, såsom änkor, faderlösa, främlingar och 

 judar. Utöfver det allmänna skydd konungen gaf åt alla 

 sina undersåtar, upptog han ej sällan i särskildt förstärkt 

 skydd personer, kyrkor, kloster o. s. v., som erhöUo kungligt 

 skyddsbref. I kapitularier och lagar framhålla konungarne ej 

 sällan sin skyldighet och rätt såsom skyddsherrar och söka 

 däri det egentliga berättigandet till sin maktutöfning. Här 



39 



