175 



Kalvninger, uaar det var Højvande og da navnlig Springtid ; men 

 noget saadant har jeg ikke kunnet paavise. Derimod var det 

 meget almindeligt, at en ringe Nedstyrtning var Signalet til be- 

 tydelige Nedstyrtninger i Nabolaget, hvilket ogsaa er forklarligt 

 nok, da Spaltedannelsen fremmes ved den opstaaede Rystelse. 

 At Kalvningerue til Tider kan være meget heftig i Isfjordene, 

 har ogsaa andre bemærket. 



For Sarkar d lek-Gletscher er der næppe noget, der taler 

 for anden iVlaade at kalve paa end ved Nedstyrtning. 



Den Kalvis, der dannes, er meget ubetydelig og forsvinder 

 — naar undtages nogle enkelte Knolde — i Løbet af faa Dage. 



Paa Gletscherens Overflade nogle faa Meter fra Land iagt- 

 tager man de afNordenskiöld først omtalte Kryokonit- 



Fig. 4. 



huller. Foruden disse lodrette Kryokonithuller havde jeg 

 Lejlighed til at iagttage, hvad de tyske Glacialgeologer 

 kalder Sonnenlöcher (Solhuller), om hvis Forekomst i Grøn- 

 land der vist ikke foreligger nogen Beskrivelse. For det meste 

 var disse Huller temmelig store (henved 1 dm) og aldrig 

 kredsrunde , men altid mere eller mindre nyredannede. Jo 

 mindre i Tværmaal des mere nærmede de sig til at være kreds- 

 runde — omtrent som Figuren viser. Samtidig med, at de 

 nærme sig til at være kredsrunde, gaa de over til at blive lod- 

 rette. (Fig. 4). 



De nyredannede Huller var altid orienterede paa en be- 

 stemt Maade, nemlig saaledes, at et lodret Plan gennem Aksen 

 faldt sammen med Meridianplanet; denne bestemte Orientering 

 holdt altid Stik. Selve Aksen, der peger mod Syd, danner en 

 Vinkel paa c. ôO"" med Lodlinjen. (Fig. 5). 



