213 



Efter at have fremskaffet en Del Oplysninger om Dybde- 

 forholdene i det Indre af Torsukatak flyttede jeg sidst i Fe- 

 bruar længere ud og slog mig ned i Nugak; ogsaa her boede 

 jeg hos en Grønlænder, der var Stedets Skolelærer, hvorved jeg 

 fik et godt Indblik i den undervisning, som den opvoksende 

 Slægt i Grønland faar. 



Med Hensyn til Lodningerne er der at bemærke, at jeg 

 udførte dem med en temmelig tynd Line, 3-løbet Bindegarn. 

 Dette havde den Fordel, at jeg kunde anvende et temmeligt 

 lille Lod, mellem 3 — 5 kg. Trods den ringe Tyngde kunde 

 man dog med Lethed mærke, naar Loddet stødte mod Bund. 

 Uagtet Snoren var tynd og Loddet let, var det dog ret be- 

 sværligt at trække Loddet op. Jeg forsøgte først at benytte 

 en Valse, men Linen frøs sammen, og at afvikle den var der- 

 ved umuligt. Valsen var forøvrigt den samme, som den Dr. 

 S teen s trup benyttede 1879. At trække Loddet op med 

 Hænderne fra en Dybde af 700 m var baade langsomt og træt- 

 tende. Derimod gik det meget nemt, naar man benyttede 

 Hundeslæde, Naar Loddet skulde hives op, blev Linen bundet 

 til Hundeslæden, hvorpaa man tog Retning mod det næste 

 Lodsted. Paa den Maade gik Ophivningen baade hurtigt og 

 let. For at Snoren ikke skulde skære sig ind i Isen, blev 

 Skaftet af Token lagt over Hullet. Trods det lille Lod brast 

 Linen dog ret jævnlig under Ophivningen paa Grund af Frik- 

 tionen med Vandet. INaar Loddet kom op, tog Grønlænderen 

 dette og vandrede hen til næste Lodsted. Medens Grønlæn- 

 deren huggede Hul i Isen, bestemte jeg Stedet ved Hjælp af 

 et Pejlkompas. Paa den Maade var man i Stand til at ud- 

 føre et i Forhold til Dybderne ret anseligt Antal Maalinger. 



Da Linen var temmelig tynd, var det nødvendigt ved Efter- 

 maaling at korrigere for Strækning. Denne Eftermaaling blev 

 udført med et Staalmaalebaand. Der er altsaa næppe større 

 Fejl paa Lodskuddene; men forøvrigt spiller det ikke nogen 

 nævneværdig Rolle, om der paa en Dybde af 700 m virkelig 



