156 



r ^^ -\-H{u-ti') + vf^ dt = q' c du' dn 1). 



Då nu såväl duldt som dit' /dt böra vara kontinuer- 

 liga, äro faktorerna i venstra membra af dessa eqvationer 

 små storheter af samma ordning som dn och man har alltså 

 gränsvilkoren 



]c^£-}-H{n-u')-^wrj = 



(■^) 



f)?j' 



Jc''^-^H{u-u') + u-g=0 



Här synes således kondensationen eller afdunstningen 

 från ytan kunna hafva ett visst inflytande, dock endast un- 

 der förutsättning att en ändhg temperaturdifferens förefinnes 

 mellan de båda i beröring varande substanserna. En sådan 

 differens kan emellertid här alls icke komma till stånd. Man 

 har tydligen här att göra med det af G. Lamé^) anmärkta 

 extrema fallet, att värmeledningskoefficianten H är oändhgt 

 stor. Nämnda koefficiant kan hafva ett ändligt värde en- 

 dast om den ena af de i beröring varande kropparna är en 

 ytterst dålig värmeledare, exempelvis luft, då värmeutbytet 

 hufvudsakligast sker genom strålning. Antages H=o-o, 

 blir ytvilkoret i förevarande fall, efter division med H, 



u — n' = O 



eller temperaturdifferensen mellan de båda ytlagren är oänd- 

 ligt liten. En vattenkondensation eller ångbildning på ytan 

 af en i fuktig jord nedsänkt termometer kan således icke 

 komma i fråga i någon högre grad än för de termometern 

 omgifvande jordpartiklarna. 



1) I dessa eqvationer antages hela värinemängden ivgdt komma 

 den kompakta kroppen till godo. Möjligen qvarblifver en del a hos jord- 

 arten, hvarför man kunde skrifva (1 — a)iogdt resp. aiogåt, der a < 1. 



-) Legons sur la théorie analytique de la chaleur, p. 31. 



