AN:o5) Om den elektriska kraftens tortplantninf^shastiyhet. 7 



på sill höjd betraktas såsom möjlig, men icke såsom säker 

 eller ens såsom sannolik. 



4. I avsikt att så vitt möjligt undvika de störingar, som 

 gjorde sig gällande vid S a r a s i n's och de la R i v e's 

 försök, upprepade H a m m e r ^) under ledning av prof. 

 D o r n för kort tid sedan dessa försök. Han begagnade sig 

 därvid av vågor av något kortare längd och av tvenne olika 

 stora metallspeglar samt anställde sina försök i ett stort 

 källarrum i en borgruin (Moritzburg invid Halle; rummets 

 höjd var 9 ä 10 m, längd och bredd c:a 20 m). Resonatorerna 

 voro även vid hans försök ringformigt böjda, men i stället för 

 att i likhet med Hertz samt S a r a s i n och dela R i v e 

 observera sekundärgnistorna iakttog H a m m e r ljuseffekten 

 i ett vid resonatorerna fäst heliumrör. Anordningen vid för- 

 söken med luftvågorna var för övrigt i huvudsak densamma 

 som den av S a r a s i n och de la R i v e använda, var- 

 emot för försöken med trådvågor ett av D r u d e 2) angivet 

 förfarande tillämpades. För fyra av de inalles åtta resonato- 

 rer, H a m m e r använde, angivas mätningsresultaten i 

 följande tabell: 



vågorna voro väsentligt regelbundnare än de av Hertz erhållna, voro de 

 dock långt ifrån fullt sj^mmetriskt utbildade. Sålunda var t. ex. det värde 

 av G m, som de genom möjligast omsorgsfulla försök erhöllo för våglängden 

 i ett av de i den ovanstående tabellen anförda fallen (d := 0,75 m), enligt 

 vad de själva uppgiva, icke noggrannare än på 15 cm eller 2,5^0 "är. Sjö- 

 ström (1. c.) finner, att den osymmetri, som förefinnes hos de ifrågava- 

 rande forskarnes interferenskurvor, kan förklaras genom en störande in- 

 verkan av reflexioner från arbetsrummets begränsningsytor (särskildt golv 

 och tak), vilken verkan av honom närmare undersökts. Anmärkas bör 

 även, att vid de här betraktade försöken oscillatorn och resonatorn i fler- 

 talet fall icke voro isokrona. Såsom jag i ett tidigare arbete (Finska Vet. 

 Soc:s Öfversigt5l (A) 15; 1909 eller Ann. d. Phys. 38, p. 523; 1912) påvisat, 

 är den med en resonator uppmätta våglängden ävensom de stående vågor- 

 nas form i dylika fall i någon mån beroende av skillnaden mellan oscilla- 

 torns och resonatorns egensvängningsperioder, vilket beroende icke behöver 

 vara detsamma vid försök med luftvågor och med trådvågor (vid använd- 

 ning av ringformiga resonatorer torde detta beroende dock vara mindre än 

 vid användning av rätliniga, sådana jag begagnat mig av). 



') M. Hammer, Dissert. Halle a. s. S. 1910; Ber. d. Deutsch. Phys. 

 Ges. 1911, p. 27. 



=) P. Drude, Ann. d. Phys. 9, p. 293; 1902. 



