16 Karl F. Lindman. (LVIII 



där r betecknar klotens radie, I sammanbindningstrådens 

 längd och q dess radie samt Cq, såsom förut, är=3xl0^°^- 

 Hos den nyssnämnda oscillatorn var /=90 cm, r = 15 cm 

 och 0=0,25 cm, vilket giver 



T = 1,87X 10-8 sek. och således c=VT=3,2ixlO"^- 



Avvikelsen från Cq kan tillskrivas försöksfelen vid be- 

 stämningen av I (jämf. sid. 6, not 3) ävensom den omständig- 

 heten, att vid beräkningen av T gniststräckans inverkan 

 icke beaktats^) (den nyss anförda formeln för T äger för 

 övrigt endast approximativ giltighet). 



Ett betydligt noggrannare värde på luftvågornas fort- 

 plantningshastighet erhåller man med användning av några 

 av mig i ett tidigare arbete 2) gjorda observationer. I detta 

 arbete påvisade jag, att om man enligt en i detsamma när- 

 mare angiven metod stämmer en de primära vågornas, 

 inverkan undandragen stavformig »termoresonator» till maxi- 

 mal resonans med en stavformig av elektriska vågor träffad 

 sekundär oscillator, de i dessa båda ledare alstrade sväng- 

 ningarna äro med stor noggrannhet isokrona ^). Genom 

 försök med stående luftvågor, alstrade av en med mätnings- 

 resonatorn i resonans stående oscillator, kan man sedan utan 

 svårighet bestämma den våglängd i luft, som motsvarar 

 mätningsresonatorns och således även den därmed isokrona 

 sekundärledarens egensvängningar. Genom dylika försök 

 fann jag för egenperioden hos en av en rätlinig koppartråd 



') Enligt formeln för T åstadkommer en minskning av Q en ökning 

 av T, varför även gniststräckan i primärledarens mitt torde liava medfört, att 

 det verkliga värdet på T var något större än det ovan beräknade. Genom 

 inkoppling av en liten tråd i en sekundärledares mitt har jag i själva verket 

 kunnat fastställa en märkbar därigenom alstrad ökning av svängningsperioden. 



2) K. F. Lindman, Ann. d. Phys. 40, p. 1019; 1913. 



^) På grund av de på antytt sätt erhållna resonanskurvornas symme- 

 triska form kan man, såsom genom andra direkta försök bekräftats, i detta 

 fall helt och hållet bortse från den maximala resonansens avvikelse från 

 isokronismen, vilken avvikelse för övrigt vid mätning av den sekundära 

 strömeffekten städse är mindre än vid mätning av spänningseffekten eller 

 av maximalamplituden (jmf. J. Z e n n e c k, Elektromagnetische Schwingun- 

 gen und drahtlose Telegraphie, p. 591 ff.; 1905). 



