ANiof)) Om den elektriska kraftens tortplantninj*shastighet. 33 



förskjutning emot spegeln, som den med en rätlinig termo- 

 resonator uppmätta elektriska kraftens första maximum till 

 följd av en sekundär verkan erfar ^), hade det intet ändamål 

 .att nu bestämma denna del av interferenskurvan. Man fin- 

 ner, att den första noden framför spegeln är belägen på 

 avståndet 12,9 cm ifrån denna och på avståndet 13,2 cm 

 från den andra noden, medan maximet, i stället för att vara 

 beläget mitt emellan de båda noderna på ett avstånd av 

 19,5 cm från spegeln, är förskjutet c:a 7 mm i riktning mot 

 den sistnämnda. Då det icke kan råda något tvivel därom, 

 att den nollte noden befann sig i spegelytan själv, bör man 

 vid bestämningen av våglängden även taga den andra nodens 

 avstånd från nämnda yta med i räkningen, d, v. s. avstån- 

 det 26,1 cm, motsvarande ^/o = 13, 05 cm. Bortse vi från 

 maximet, vilket, såsom ovan nämnts, starkare påverkas av 

 störingar än noderna, få vi sålunda: 



12,9+13,2+13,05 



a/2 = = 1 3,08 cm, 



vilket värde i det allra närmaste överensstämmer med det 

 för trådvågornas halva längd förut erhållna värdet (se sid, 

 30). Det sannohka felet är dock här något större, nämligen 

 c:a 0,4 mm eller 0,3%. 



Efter att hava ökat avståndet mellan spegeln och oscilla- 

 torn med en fjärdedels våglängd (6,5 cm) erhöll jag inter- 

 ferenskurvan II i samma figur (5). Denna har, såsom vi 

 se, redan ett regelbundnare förlopp, i det att maximets 

 förskjutning emot spegeln här är betydligt mindre än hos 

 den förra kurvan. För halva våglängden giva kurvan II:s 

 båda minimiställen värdet 



13,0+13,2+13,1 ^^ 



'12 = 5 = 13,10 cm, 



o 



vars sannolika fel även är = 0,4 mm eller 0,3 ^o. 



') K. F. Lindman, »Uber stationäre elektr. Wellen». akad. avh. 

 Helsingfors, 1901. 



