12 Kali F. Lindman. (LVIII 



i väsentlig grad (c: a 50 %) intensivare tillföljd av kopplin- 

 gen, medan de hos den kortare ledaren i avseende å sin 

 termoelektriska integraleffekt knappast märkbart föränd- 

 rats. Då man jämför kurvan IV med kurvan I, finner man, 

 att den sekundärstrålning hos det kopplade systemet, som 

 motsvarade dettas mindre egenperiod, var svagare än den, 

 som den kortare ledaren ensam skulle emitterat. Genom 

 tillräcklig ökning av den längre ledarens egenperiod kan 

 man, såsom jag redan vid ett tidigare tillfälle påvisat ^), så 

 gott som fullständigt upphäva den sekundärstrålning, vars 

 period närmelsevis motsvarar den med de primära vågorna 

 isokrona kortare ledarens egensvängningsperiod. 



5. Av de i mom. 3) och 4) beskrivna försöken har fram- 

 gått, att om tvenne vid varandra tillräckligt nära kopplade 

 rätliniga resonatorer, vilkas egenperioder i någon mån (men 

 icke heller mycket) avvika från varandra, befinna sig i en 

 elektrisk oscillators strålningsfält, alstras en sekundär strål- 

 ning, hos vilken det kopplade systemets större egenperiod 

 under alla omständigheter är den dominerande. Den sekun- 

 därstrålning, som vid dessa försök erhölls medelst kopplade 

 system, vilkas större egenperiod var större än de primära 

 vågornas, kan därför, synes det, betraktas såsom ett elekt- 

 riskt analogon till den optiska resonansstrålningen i dess 

 vanliga form ävensom till den optiska fluorescensen i all- 

 mänhet, hos vilka den intensivaste sekundärstrålningens 

 period städse är större än de primära ljusvågornas. Beträf- 

 fande natriumångans genom strålar av D^.s frekvens alstrade 

 isokromatiska resonansstrålning, giva dessa försök ett stöd 

 för den redan tidigare uttalade uppfattning, enligt vilken 

 denna företeelse vittnar om en i varje händelse mycket lös 

 koppling av natriumatomens båda vibrationscentra. Något 

 verkligt bevis för riktigheten av denna uppfattning giva de 

 ifrågavarande försöken självfallet icke ^). 



') K. V. Lindman, »Uber stationäre elektrisclie Wellen», Akadem. 

 Abh. Helsingfors 1901, p. 38. 



^) Utom att kopplingens art vid de motsvarande elektriska och optiska 

 försöken kan vara mycket olika, knnna även flere andra omständigheter, 

 såsom t. ex. i avseende å dämpning, svängningsbanornas form, m. m., med- 

 föra väsentliga skiljaktligheter. 



