8 Karl F. Lindman. (LVIII 



städse < 1 och ökas icke obetydligt med såväl P som /?; 

 4:o deformationen är betydande men tillbakakastningen för- 

 svinnande liten; t är då i allmänhet ännu mindre än i före- 

 gående fall och föränderhg på hkartat sätt som i detta. 

 W u n d t slöt härav, att den elastiska återkastningen mot- 

 svarades av en närmelsevis konstant och kulans deformation 

 av en föränderlig energiförlust, varvid den sistnämnda i 

 allmänhet ökades hastigare med h än med P. Att V i e r o r d t 

 funnit « oberoende av h söker W u n d t förklara därigenom, 

 att fallhöjden vid den förstnämndes försök städse var 

 mycket liten. Det synes mig emellertid, som om det här 

 icke så mycket skulle komma an på de använda fallhöjdernas 

 absoluta storlek (differensen mellan det största och det 

 minsta värdet på h) som på deras storleksförhållande. Vid 

 V i e r o r d t's försök varierades fallhöjden i regeln mellan 

 0,5 och 5 cm (undantagsvis användes även betydligt större 

 fallhöjder), vid de av W u n d t ledda försöken mellan 10 

 och 100 cm. Förhållandet mellan de vanhga största och 

 minsta fallhöjderna var sålunda i vartdera fallet hka. På 

 grund av den större svårighet, varmed den exakta bestäm- 

 ningen av mindre fallhöjder är förbunden, skulle man snarare 

 vänta sig större avvikelser hos de av V i e r o r d t erhållna 

 värdena på t, än hos de av T i s c h e r erhållna, vilket dock 

 icke var fallet. Emedan å andra sidan (såsom jag konstate- 

 rat) de minsta tillfälligheter, t. ex. den obetydhgaste för- 

 ändring av den punkts läge, i vilken kulan träffar underlaget, 

 en roterande rörelse hos kulan m. m., kunna åstadkomma 

 en betydande förändring av ljudstyrkan, synas mig försö- 

 ken med större fallhöjder, vid vilka dessa tillfälligheter vida 

 mer spela in än vid användning av små fallhöjder, icke 

 tillförhthgare än de med små sådana, förutsatt att höjd- 

 bestämningen vid dessa sistnämnda är tillräckhgt noggrann. 

 Att Ti sch er och Wundt funno « i högre grad bero 

 av fallkulornas vikt (P), än vad V i e r o r d t funnit, ansåg 

 Wundt ävenledes bero på att V i e r o r d t vid sina för- 

 sök alltför litet varierat värdet på P. Emellertid medgiva 

 även Wundt och T i s c h e r, att ljudets klangfärg rätt 

 betydligt förändrades med P (»der Schall der kleineren 



