10 Karl F. Lindman. (LVIII 



iiingsmetod, enligt vilken det nämnda felet eliminerades 

 därigenom, att det konstanta normalljudet vid en försöks- 

 serie föregick och vid den därpå följande efterföljdes av det 

 variabla jämförelseljudet. Vid försök med blykulor, som 

 föllo på ett polerat ekbräde, visade det sig, att såväl kulorna 

 som brädet tämligen starkt deformerades, vilket hade till 

 följd en betydande förändring av ljudets klangfärg. Försö- 

 ken upprepades därför senare med stålkulor och ett av ett 

 ebenholtsbräde bestående underlag, i vilket fall de nämnda 

 deformationerna i väsentlig grad minskades (endast under- 

 laget erhöll därvid mindre varaktiga deformationer). För 

 åstadkommandet av kulornas fall från bestämda utgångs- 

 lägen utan begynnelsehastighet användes en av W u n d t 

 konstruerad elektromagnetisk fallapparat ^). Byggande på 

 en av V i e r o r d t gjord iakttagelse, att tvenne lika fall- 

 kroppar (»fallpendlar»), som samtidigt falla i närheten av 

 varandra på samma fallunderlag, alstra ett ljud av samma 

 klangfärg som det genom den ena kroppens fall alstrade 

 ljudets, förutsatte Starke, att styrkan av det ljud, som 

 alstras, då n lika kulor från samma höjd samtidigt falla 

 på ett och samma underlag, är proportionell mot kulornas 

 antal. I stället för att variera fallkroppens massa genom 

 användning av ohka stora kulor, vilket skulle haft en för- 

 ändring av ljudets klangfärg till påföljd, begagnade sig 

 S t a r k e i enlighet därmed av flere från samma höjd sam- 

 tidigt fallande lika kulor. Med det sålunda erhållna normal- 

 ljudet jämfördes det av en enda sådan kula vid ohka fall- 

 höjder alstrade ljudet. Jämte det dessa med stor omsorg 

 utförda försök inom vida gränser bekräftade den W.e b e r'- 

 ska lagen, ledde de till det resultat, att Ijiidstyrkan under 



fluss der Zeitfolge dahin geltend machen, dass der zweite Schall uberschätzt 

 wird. Hlerzu könnte als weiterer Grund nocli die physiologische Nach- 

 wirkung der Erregung hinzukommen.» 



^) Tidigare hade man för detta ändamål nöjt sig med vida enklare in- 

 rättningar, i det att t. ex. T i s ch e r helt enkelt höll fallkulan mellan 

 tvenne fingrar, vilket förfarande han fann ändamålsenligare än användning 

 av pincett (Norr) eller av retorthållare (O b e r b e c k). 



