10 



Karl F. Lindman. 



(LVIII 



Oaktat noggrannheten av dessa mätningar icke är synner- 

 ligen stor, i det att de enskilda värdena i vissa fall icke så 

 litet avvika från varandra, finner man dock, att de kurvor 

 (I och II i fig. 1), som grafiskt framställa i såsom funktion 

 av p, åtminstone närmelsevis hava formen av räta linjer ^). 

 Intensiteten av det utom recipienten hörbara ljud, som alstrades 

 au den inom densamma befintliga ringklockan, var således 

 (inom försöksfelens gränser) omvänt proportionell mot den 

 av recipienten inneslutna luftens tryck och således även mot 

 dess täthet. Att intensiteten sålunda i verkligheten avtager 

 vida hastigare med trycket, än vad man med örat subjek- 

 tivt förnimmer, utgör ett ganska slående exempel på det 

 mänskliga örats ringa känslighet för intensitetsdifferenser å 

 ena sidan och dess utomordentligt stora känslighet för de 

 svagaste ljud å andra sidan. Det sistnämnda framgår tyd- 

 ligt t. ex. därav, att man ännu vid 3 cm:s tryck, då ljud- 

 styrkan enligt de anförda observationerna var på sin höjd 

 någon enda procent av den ursprungliga (p = 76 cm), ännu 

 på ett ganska långt avstånd mycket tydligt kunde med örat 

 förnimma det ifrågavarande ljudet. 



Att kurvorna I och II något divergera beror väl till 

 någon del på den i de båda fallen olika tjockleken av recipien- 

 tens vägg (jmf. sid. 7), men kan även förklaras genom en 

 icke fullkomhgt lika uppställning (konfiguration) av appara- 

 terna. 



') I fig. 1 äro de vid fortsatt minskning av trycket erhållna kurvpunk- 

 terna betecknade med o, de vid successiv ökning av p erhållna med X. Man 

 finner, att de båda slagen av punkter i vartdera fallet ganska väl sammangå 

 med varandra. 



