A N:o 21) Om sulfid-arsenidmineralens elektriska ledningsförmåga. ö 



med tillhjälp af dem sluta en ström, som förde till ett grod- 

 preparat, hvars ryckningar visade att ledning egde rum. 

 R i 1 1 e r 2 (1808) undersökte åter många mineral genom att 

 hålla prof styckena med fuktade händer och med prof ven 

 beröra polerna af en Voltas stapel af 50 till 100 par skifvor, 

 hvars urladdning han direkte kunde uppfatta som en elekt- 

 risk stöt. Sådana undersökningar väckte samtida mineralo- 

 gers intresse, och en af H a u y s elever, Pelletier^, utta- 

 lade redan 1812 förmodan att mineralens förmåga att leda 

 elektriciteten kunde tjäna som kännetecken vid mineral- 

 bestämning. Han undersökte också många olika mineral, 

 genom att observera, med hvilken lätthet de kunde urladda 

 en leidnerflaska. Trots dessa tidiga ansatser har användnin- 

 gen af den elektriska ledningsförmågan som mineralogiskt 

 kännetecken spelat så godt som ingen roll i de mineralogiska 

 laboratorierna. 



Lika liten framgång hade v. K o b e 1 1 s * förslag af år 

 1850 att pröfva mineralkorn på deras ledningsförmåga genom 

 att hålla dem i en klämmare af zink och doppa dem jämte 

 denna i en lösning af kopparvitriol. På ledande mineral 

 bildas härvid ett öfverdrag af koppar. 



Alla hittills föreslagna undersökningsmetoder voro mera 

 kvalitativa än kvantitativa i det de visserligen tilläto att 

 afgöra om ett mineral var ledande eller ej, men icke gåfvo 

 något bestämdt värde på ledningsförmågan. Men sedan fysi- 

 kerna utarbetat metoder för noggrann mätning af det elekt- 

 riska motståndet hade frågan kommit i ett nytt, gynnsamt 

 skede. Framom andra bidrogo härtill Matthiessens^ 

 undersökningar af metallernas och deras legeringars lednings- 

 förmåga (omkr. 1860), hvilka redan blifvit omnämda. Han 

 använde i likhet med de flesta fysiker en starkt utdragen 

 form hos de prof som togos till undersökning. För att göra 

 sig oberoende af de mellan elektroderna och profstafvarna 

 förekommande öfvergångsmotstånden, betjänade han sig af 

 särskilda biledn ingår, såsom senare närmare beskrifves. 



År 1887 gjorde Bäckström' noggranna mätningar 

 af järnglansens ledningsförmåga, hvarvid han äfven under- 

 sökte motståndets variation i olika kristallografiska rikt- 



