6 L. H. Borgström och J. Dannholm. (LVIII 



ningar af järnglanskristallerna. Vid dessa klassiska under- 

 sökningar använde han en metod som äfven följts af fler- 

 talet senare forskare på området, såsom A b t, B e i j e- 

 rinck^, van AubeP^, Koenigsberger^^, Streintz^^^ 

 B e c k m a n 2^ m. fl. Han inspände en mineralstaf mel- 

 lan elektroder af metallplattor, genom hvilka strömmen 

 tillfördes och från hvilka plattor sidoledningar utgingo 

 till den apparatur, som tjänade till motståndets mätning. 

 Ur de af S t r e i n t z ^^ och dennes elever, W e 1 1 i k ^^ och 

 W e s e 1 y 1*, 25, utförda vidlyftiga undersökningarna af mot- 

 ståndet i kontakten mellan mineralpreparat och elektrod- 

 plattor har emellertid framgått, att de svårigheter, som ställa 

 sig i vägen för ernåendet af en tillräckligt god kontakt mel- 

 lan elektroderna och profvet, i många fall äro omöjliga att 

 fullt öfvervinna. R i e t s c h ^^ och S t r e i n t z ^^ hafva 

 också visat, huru man äfven vid mineralundersökningar i 

 likhet med Matthiessen och senare äfven Thom- 

 son med tillhjälp af biledningar kan oskadliggöra öfver- 

 gångsmotstånden vid elektroderna. Förresten omtalar redan 

 Bäckström^, att han, för att konstatera motståndets 

 jämnhet i en mineralstaf, på olika ställen berört densamma 

 med två på bestämt afstånd från hvarandra fastade nål- 

 spetsar och med tillhjälp af en kapillarelektrometer observe- 

 rat spänningen mellan dessa. 



S c h u 1 z e 15 har åter bestämt nivålinjernas läge i en 

 af elektricitet genomströmmad metallplatta genom att beröra 

 densamma på olika ställen med nålspetsar, hvilka voro för- 

 enade med en galvanometer. Då plattan bestod af två olika 

 delar, kunde han ur nivålinjernas förlopp beräkna förhållan- 

 det mellan de två metalldelarnas specifika motstånd. 



Beijerincks^ redan omnämda arbete är af särskildt 

 intresse i det afseendet, att han pröfvat ett stort antal olika 

 mineral, men t. o. m. i hans uppsats finnes endast få precisa 

 värden för mineralarters specifika ledningsförmåga. 



Af tidigare använda metoder, hvilka särskildt afse be- 

 stämmandet af små elektriska ledningsmotstånd, äro de 

 viktigaste de redan nämnda af Matthiessen och 

 Thomson angifna. Därför skola dessa metoder här 



