A N:o 21) Om sulfid-arsenidmineralens elektriska ledningsförmåga. 11 



ning kan blifva ett annat än före densamma, så kunde löd- 

 ning här ej användas, utan förf oro vi på följande sätt. 



Elektroderna gjordes af små kopparplattor A och C, 

 vid hvilka ledningstrådarna voro fastlödda (fig. 4). Af dessa 

 plattor fästes A vid den nedre delen och C vid den öfre, 

 medels en skruf i vertikal riktning förskjutbara delen af ett 

 stativ. (Stafven, hvars motstånd skulle bestämmas, var vid 

 försöken vertikalt ställd, ehuru figuren för tydlighetens skull 

 är tecknad så, som om den varit horisontal. Stafven är af 

 samma orsak betydligt förstorad i förhållande till den öfriga 

 delen af apparaturen). Emellan elektrodplattorna och staf- 

 vens ändar anbragtes dentalamalgam, hvilket dock genom 

 tillsats af kvicksilfver gjordes något mindre fast än det van- 

 liga till plomber använda. 



Ehuru kontakten mellan amalgamet och mineralstaf- 

 varna var synnerligen intim, i det att stafvarnas ändar läto 

 amalgamera sig, och vi sålunda sökt reducera motståndet i 

 kontakterna på det sätt, som af tidigare forskare ansetts 

 ändamålsenligast, voro vi icke öfvertygade om att öfver- 

 gångsmotståndet kunde negligeras. Vi beslöto därför att 

 eliminera dess inverkan genom att såga de stafvar, som före- 

 lågo till undersökning, i två delar, en längre och en kortare, 

 samt bestämma båda delarnas motstånd för sig samt sub- 

 trahera den mindre delens motstånd med däri ingående 

 öfvergångsmotstånd från den längre delens totala motstånd. 

 Skillnaden mellan de uppmätta motstånden kan då anses 

 vara värdet på motståndet hos en staf med den längd, som 

 utgör skillnaden mellan de undersökta delarnas längder. 

 Af hvarje staf, som undersöktes, begagnades sålunda två 

 delar, och gjordes försöken turvis med den längre och med 

 den kortare delen. 



Vid hvarje försök sträfvade vi alltid att genom rengöring 

 af kontaktytorna samt tillförande af blank amalgam ernå 

 minsta möjliga ledningsmotstånd. Emedan kvicksilfver, som 

 ingick i amalgamet, löser koppar, kunde förutses, att amal- 

 gamets konsistens och ledningsmotstånd skulle förändras 

 något med tiden. Därför gjordes försöken med de skilda 

 delarna af samma staf omedelbart efter hvarandra och med 



