16 L. H. Borgström och J. Dannholm. (LVIII 



kunna, såsom en jämförelse af värdena på k i tabellerna II och 

 III utvisar, starkt inverka på resultaten, om tillbörlig hänsyn 

 icke tages till desamma. Man finner sålunda, att motstånden 

 i kontakterna ingalunda få negligeras. 



Metod II. 



Principen för vår metod // är den af W, Thomson angifna, 

 tidigare beskrifna. Stafven, hvars motstånd w skulle bestäm- 

 mas, var medels en ebonitarm E fästad i horisontalt läge vid 

 ett stativ D (fig. 5). Elektroderna A och C kunde tryckas 

 mot stafven med tillhjälp af en något fj ådrande skruf- 

 mekanism. 



Bielektroderna bestodo af två små omkring stafven 

 trädda öglor af 0,i mm tjock koppartråd, hvilka voro fastade 

 vid tvänne c:a 20 cm långa och 0,8 mm tjocka koppartrådar. 

 För åstadkommande af goda kontakter mellan öglorna och 

 stafven voro de förra och likaså kontaktställena på stafven 

 särskildt rengjorda och höllos trådarna spända medels två 

 vikter V^ och Vg, hvardera om 200 gr. Trådarnas andra 

 ändar voro fastade i en reostat r^^ r^. Från denna voro led- 

 ningar anbragta till galvanoskopet G, härifrån till reostaten 

 i?i i?2 samt från denna till mättråden M N såsom af fig. 5 

 framgår. För ökande af sträckan M P:s längd var mättrå- 

 den vid dessa försök af koppar. Vid observationerna slöts 

 strömmen från batteriet B vid S och inställdes glidkontak- 

 ten P så, att ingen ström gick genom galvanoskopet. Beteck- 

 nas motståndet i stafven mellan biledningarna med w och 

 motståndet af delen M P af mättråden med a, så fås enligt 

 denna metod för beräkning af w analogin: 



w_ J\ _r^ 

 a^W^^R^ 



Såsom lämpliga reostatmotstånd användes vid försöken 

 y-j =7-2 = 1 ohm och 7?i = i?2 = 10 ohm. Sålunda blef 



w = 0,1 a. 



