— 16 — 
I norra Ryssland, som sakta sluttar ned mot Hvita hafvet, 
torde de hafva ännu större utsträckning, än hos oss. Dock nå de 
i Sibirien sin högsta utveckling. Detta land sänker sig från med- 
lersta Asiens höga bergssträckor omärkligt ned mot norra Polar- -: 
hafvet. Vattnet afrinner således långsamt, kärr uppstå och torf- 
mossar bildas, ofta af många mils vidd, s. k. Tundras. De tor- 
rare ställena åter betäckas, liksom flerestädes i norra Skandina- 
vien, fastän i vida högre grad, af lafvar, hvilkas hvita färg på- 
trycka landet en vinterlik, ödslig prägel. 
Det arktiska Nord-Amerika eger ungefärligen samma natur 
som sistnämnda land. 
Om vi med dessa jordklotets nordligaste trakter jemföra 
motsvarande kring sydpolen, så inse vi lätt, redan vid första blic- 
ken på en karta, att härstädes maste torfbildningen vara af ringa 
betydenhet, i följd af att nästan hela deras yta täckes af haf. 
Mot vändkretsarne aftaga torfmossarne allt mer och mer. 
Ju närmare eqvatorn vi komma, desto högre måste vi uppstiga 
för att återfinna dem. Sa hafva de på Himalayas jätterygg upp- 
märksammats först på 8—10,000 fots höjd, d. v. s. uti barrträ- 
dens region. Pa Sumatra har man likväl upptäckt torfkärr, fastän 
af högst ringa omfang, blott 5,000—5,800 fot öfver hafvet. 
Af ofvanstaende finna vi att torfmossarne hafva sitt egent- 
liga hemvist inom norra jordhalfvans subarktiska och kallare tem- 
pererade zoner”). Saledes sammanfaller deras och följakteligen 
äfven Sphagna’s utbredning i det närmaste med den, som är 
Conifere°) tilldelad, i hvilkas täta skogar de ock företrädesvis 
frodas. 
Torfmossornas byggnad. 
Torfmossorna uppkomma ") af sporer, hvilka vid groningen 
bilda en bladlikt utplattad groddskifva (prothallium), i hög grad 
erinrande om vissa löfartade (frondose) lefvermossor t. ex. Aneura 
pinguis och Pellia epiphylla. Denna groddskifva utskjuter från 
undersidan en mängd rottradar och i kanten icke blott sådana, 
utan äfven knoppar (proembryones), af hvilka "sedermera unga 
