— 120 — 
länges först sedan frukten mognat, sporernas tvenne former, ve- 
getationssättet m. m.; med ett ord, allt förbjuder oss, i trots af 
de något förmedlande Leucobryee, att lemna dem en plats bland 
bladmossorna. Med lefvermossorna hafva de ännu mindre slägt- 
skap, ty endast hanax (jemför t. ex. dem hos det högst artrika 
slägtet Plagiochila!), antheridier och mössa, som uppsliten qvar- 
sitter vid fruktens basis, äro hos dem begge gemensamma. Det 
finnes följakteligen intet annat val öfrigt, än att i likhet med ST. 
ENDLICHER uppställa dem såsom en egen familj, Sphagnacec, 
emellan Hepatice och Bryacece, hvilket han först gjorde uti Ge- 
nera plantarum pp. 4 et 47, n. XXIII. 
Men, torde läsaren invända, hvilken af dessa trenne moss- 
familjer bör betraktas såsom den högst utvecklade? Ehuru vi 
äro långt ifrån att våga bestämdt förfäkta sanningen af vår åsigt, 
såsom allt för mycket stridande mot alla andra mosskännares, 
anse vi likväl, dömande af följande fakta och analoga förhållan- 
den bland fanerogamerna, oss böra meddela densamma. Var 
tanke är nemligen att Fepatice rättast ställes öfverst på syste- 
mets trappa, dernäst Sphagnacecw och lägst Dryacee. 
1. Hepatice. Den grodd, som af sporen utvecklas, är hos 
skiljda grupper mycket olika. Så är den hos Platyphyllee och 
Jubulee en verklig groddskifva, hos arter med rundade blad 
klubbformiga eller klotrunda cellmassor, hos dem med delade 
ater uppträder den under form af trådar (protonema), lika 
dem hos bladmossorna, och hos löfartade former utvecklas in- 
dividet omedelbart fran sjelfva sporinnehallet. Hela växten är 
mer eller mindre saftig och mjuk. Antydning till kärl förekom- 
mer dels såsom äkta kärlknippen, t. ex. i nerven hos Dlyttie 
GOTTSCHE och Symphyogyne, dels i form af springträdar 
(elateres). Pa stammens undre sida finnes ganska ofta tvenne 
rader af blad, till formen afvikande från de öfriga och som kal- 
las stipler (amphigastria). Bladen äro i allmänhet delade; stun- 
dom alldeles upplösta i fina flikar. Utom stödjebladen hafva de, 
dock icke alla, en sambladig s. k. kalk (perianthium). Könsor- 
ganerna sakna ofta parafyser. Antheridierna äro klotrunda och 
