= 1 — 
15). Ormbunkarnes groddskifva skiljes från den hos Sphagna och 
16). 
1 
a 
åtskilliga lefvermossor förekommande genom den i fysiologiskt 
hänseende så vigtiga närvaron af könsorganer på dess undersida, i 
följd hvaraf vi snarare äro böjda för att anse den såsom ett på 
egendomligt sätt utbildadt blomfäste, än såsom något faneroga- 
mernas hjertblad motsvarande organ. Men icke bör väl ett och 
samma namn, prothallium, a tvenne, hvad lifsbestämmelsen 
angär, så himmelsvidt skiljda bilduingar; som nyssnämnda? Häraf 
känna vi oss uppfordrade att ändra den hos ormbunkarne före- 
kommande groddskifvans benämning till en i vårt tycke mera 
passande, gamodiscus. Vi måste nemligen, isynnerhet då det 
gäller fortplantnings-akten och de densamma tjenande organer, 
icke så mycket fästa oss vid deras yttre form, som deras fysiolo- 
giska uppgift. 
XY 
Hanblomställningen hos bladmossorna förhåller sig till torfmos- 
sornas, som ‚Symantherea’s blomkorg till axet! Ty hvad äro väl 
de begge förra (hos Bryacee och Synantheree) annat än i hög 
grad sammantryckta och nedplattade ax? Sanningen häraf kunna 
vi tydligen se hos Polytrichee, Weber®, Splachna m. fl. 
Högeligen förvånande är att ingen hittils, sa vidt vi veta, gifvit 
akt härpå, då nästan alla våra lefvermossor, företrädesvis de, som 
växa på torrare ställen, såsom Jungermannie barbate och Mado- 
thece, besitta en särdeles egendomlig lukt och smak, härrörande 
från etheriska oljor. 
För att framställa oljan, måste vi utvälja någon art, så myc- 
ket som möjligt, fri från alla inblandningar. För den skull valde 
vi Madotheca levigata, som i stor myckenhet växer vid Skärali 
i vestra Skåne (hittils enda lokalen i Skandinavien!), en lefver- 
mossa, som bland alla inhemska arter eger den skarpaste lukten 
och smaken. Den friska, gröna plantan luktar något kryddartadt 
och smakar brännande: Denna smak är ännu efter ett par tim- 
mar tydligt förnimbar. De äldre, bruna delarne äro deremot full- 
komligt lukt- och smaklösa. Likväl bibehålla ännu i dag exem- 
plar, samlade af Pastor Forsström för 60 år sedan på Guade- 
loupe, märkbar smak. 
Det insamlade mossförrådet destillerades flere gånger med 
vatten, hvarigenom oljan slutligen erhölls ren, dock i så ringa 
mängd, att den icke kunde underkastas noggrann bestämning, utan 
mäste vi tillsvidare åtnöja oss med följande knapphändiga upp- 
lysningar. Oljan är vid vanlig värmegrad mjölklikt ogenomskinlig, 
med obetydlig dragning åt grönt. Ännu vid ER: +60° C. ä 
den nägot oklar och tiockfiy tande, samt Öfverdestillerar märkbart 
först vid öfver 100 grader. Synes vara föga flygtig, ty några 
små droppar, lemnade i öppet och torrt kärl: på varmt ställe, 
hade efter flere dagars förlopp knappt märkbart förminskats och 
en papperslapp, på hvilken litet olja blifvit spilld, luktade ännu 
ett par veckor derefter temligen starkt. Hälld i vatten, sjunker 
oljan till kärlets botten; dess egentliga vigt är således större än 
