— 361 — 
Om Stor-Lommen, Colymbus arcticus. — Af J. W. 
GRILL. 
[Meddeladt den 14 Maj 1862.] 
Vid olika tillfällen har jag haft tvänne äldre Lommar, in- 
qvarterade i en voliere för vattenfoglar; och ehuru ingendera 
lefde öfver en månad, skänkte de mig dock mycket nöje, dels 
för den sköna sommardrägtens skuld — det var i Maj månad, — 
dels emedan de ganska snart bortlade all den skygghet, för hvil- 
ken dessa foglar äro kända, och slutligen emedan de satte mig i 
tillfälle att iakttaga ett par förhållanden, som tyckas vara mindre 
bekanta. 
Inom tio dagar voro de så litet rädda, att de simmade 
emot mig ända till stranden, för att emottaga fisk ur min hand. 
De voro ganska glupska och slukade till och med 7 tums långa 
mörtar och aborrar. När man kastade lefvande fiskar i vattnet, 
-dykte de genast efter dem, ofta tvärt öfver bassinen. Åfven om 
fisken fangas under dykning, förtäres han öfver vattenytan, och 
i ett slukande, med hufvudet före. Ehuru sväljningen således 
gar ganska hastigt, ser man dock på halsens förtjockning, att 
större fiskar behöfva en längre tid för att passera mat- 
strupen. 
Man plägar uppgifva, att Lommen simmar med djupt ned- 
sänkt kropp. Detta är endast händelsen när han är rädd. Me- 
dan mina Lommar ännu voro så skygga, att de dykte vid minsta 
buller eller rörelse, simmade de så nedsänkta, att blott litet af 
ryggen var synligt, rigtade näbben snedt uppåt, och utspärrade 
fjädrarne på halsen, så att denne syntes vara tjockare än huf- 
vudet. Men sedan de blifvit så tama, att de icke mera dykte 
af rädsla, och redan förut, när de voro ostörda, lågo de helt lätt 
på vattenytan, och förde näbben rakt fram. 
Det heter i våra Faunor, att Lommen ”går illa och obe- 
qvämt”. För min del är jag böjd att antaga, att han alldeles 
icke kan ”ga”, i detta ords egentliga betydelse. Då han vill 
Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh., 1862, N:o 5. 
