BB 
förflytta sig pa land, trycker han ned bröstet och upplyfter gum- 
pen, så att han far godt utrymme att böja tarserna nästan all- 
deles vinkelrätt emot kroppen, sparkar med begge fötterna på 
en gång (liksom en groda), drager dem ånyo samtidigt fram och 
förnyar samma rörelse ända tills han uppnått sitt mål. Således 
kan han sägas på en gång ”hoppa jemnfota” och släpa sig ryck- 
vis fram. Åfven i vildt tillstånd förflyttar han sig säkerligen på 
samma sätt. W. MEVES omtalar en sarad Lom-unge, som för- 
des i land, och der visade sig mycket argsiut, så att han ”hop- 
pade som en groda” efter honom, för att bitas. (Vet.-Akad. 
Öfvers. 1860, sid. 223). — Vid Lommens bo, som jag aldrig 
funnit på längre afstånd från stranden än 2—3 alnar, har jag 
alltid sett tydliga spår efter släpning. Derest äggen ligga på en 
gräsvall med dybotten, ser man en till vattnet ledande, urhalkad 
och slät ränna i gyttjan. 
| Här må tilläggas följande: I ett bo, som jag den 19 Juni 
besökte, var en unge utkläckt för omkring en vecka sedan. Efter 
flere än ett ägg fanns intet spår. Emedan Lommarne med sin 
späda unge uppehöllo sig ett stycke ut i sjön, rodde jag dit, för 
att se huru de skulle bete sig. Jag förföljde dem häftigt, och 
ehuru de med gräsliga anskri gåfvo sin förtviflan tillkänna, togo 
de dock icke ungen på ryggen eller under vingarne, utan hvar 
och en sökte medelst dykning sörja för sin egen säkerhet. Un- 
gen dykte mycket längre än de gamla, både till tid och rum. — 
Samma sommar förföljdes i en annan närbelägen sjö ett par 
Lommar med tvänne ungar, hvilka ej heller togos på ryggen, 
ehuru de voro mindre än den nyss omtalade. (Jemf. W. VON 
WRIGHT, Göteb. Vet. Samh. Handl. 1851, sid. 86). 
