— 42 — 
Men derjemte framträda märkliga tecken till en ordnad en- 
het: Det är ej blott pa senhösten, Braxen, af storm indrifven på 
erundt vatten, »formerar ordentliga divisioner, ofta af en betydlig 
utsträckning», linier, hvilka pa afstand af det uppgrumlade vatt-- 
net synas som »en bred landsväg, och fa namn af Braxenstreckn 
(EKSTRÖM p. a, st. sid. 172). Äfven om sjelfva leken berättar 
samma förträffliga iakttagare (sid. 174): »de (fiskarne) stå aldrig 
stilla under leken, utan stryka i slutna leder af och an, slå med 
stjerten i vattenytan, flera på en gång, liksom efter gifvet tecken, 
smacka i. vattenbrynet och göra åtskilliga nog lifliga rörelser». 
Det ofullkomliga slag af musik, hvartill smackandet i vattenbry- 
net kan hänföras, utbildar sig hos Grodorna till en allt större 
taktmässighet (säges vara särdeles regelbunden hos Rana escu- 
lenta), hvilken når sin höjd i den nordamerikanska Prairie-tuppens 
lek, dervid alla sångarne tid efter annan på en gång höja sin 
stämma, men under mellantiderna iakttaga en fullkomlig tystnad. 
Vissa fiskar åstadkomma analoga, hastiga, ofta upprepade ly- 
stringstecken genom slag med stjertarne; så vid Löjans och Mör- 
tens lek enl. EKSTRÖM. Siutligen har mången gammal jägare ge- 
nom talet om »Spelorren» auktoriserat en anförare, som ur na- 
turhistorisk synpunkt visserligen icke är förkastlig. 
Af det hittills anförda torde framgå, att åtskilliga företeel- 
ser, hvilka kunna jemföras med de sammansatta individerna bland 
lägre djur och växter, tidtals inträffa i de högre djurens lif, fastän 
här, liksom redan hos Bien, en gemensam stam blifvit ersatt af 
ett gemensamt sträfvande, tillfölje hvaraf en sådan yttring eller 
förening af individer svårligen kan ur morfologisk synpunkt ka- 
rakteriseras. De allmänna drag, hvilka dock förråda tillvaron af 
en mera omfattande organism, äro: en viss grad af arbetsfördel- 
ning och en omisskännlig enhet i alla företag, stundom förkropps- 
ligad i“en ledare eller anförare, stundom också utan en synlig 
sådan; ibland tillkommer en någorlunda bestämd totalform, en 
viss taktmässighet i läten och rörelser o. s. v. 
De eminenta STEENSTRUP-AGARDH’ska undersökningarna, 
hvaraf den angifna tydningen torde vara en följd, lära, att det i allmän- 
- 
