Fe 
Förbränningsröret var på undre sidan till hela sin längd 
belagdt med ett ytterst tunnt hvitt beslag, med spår af ett grönt, 
förmodligen Uranchlorur. 
Det hvita, smälta kristalliniska beslaget, jemte den hvita 
röken, gaf styrka åt de misstankar jag förut, med anledning af 
den höga egentliga vigten fattat, nemligen, att när allt komme 
omkring vore det möjligen en oren Thorjord, som jag tagit för 
en ny metall. 
Sublimatet var emellertid icke betydligt. Som det var för 
litet för att kunna med lätthet bortskaffas ur förbränningsröret 
och vägas, afsprängdes detta på 2:ne ställen, och så hastigt som 
möjligt omgåfvos ändarna af det afsprängda stycket med tunna 
kautschukblad, som afklipptes långs med röret tätt intill det- 
samma samt för ändan, och sålunda bildade 2:ne kapslar. Det 
hela vägdes derefter, hvarpå röret ställdes i en bägare med vat- 
ten och aftvättades med sprutflaskan. Sublimatet löste sig all- 
deles klart. Röret atervägdes sedermera, tillika med kautschuk- 
remsorna. 
Analysen gaf 34,5 proc. Chlor, i stället för 37,5 proc., som 
Chlorthorium skulle hafva innehållit. Ehuru jag ingalunda vågar 
tillräkna denna analys, gjord under sådana omständigheter, nå- 
gon särdeles grad af noggrannhet, är likväl ett fel af 3 hela 
procent större, än att det får begås af en icke allt för ovan 
kemist. Sedan öfverskottet af silfversaltet blifvit aflägsnadt, fäll- 
des lösningen med ammoniak. Härvid visade sig att ehuru denna 
var i ett litet öfverskott, tycktes likväl icke allt blifvit utfälldt. 
Några droppar oxalsyrad ammoniak åstadkommo nemligen i fil- 
tratet en grumling, som icke kunde vara kalk, och ej heller var 
det. Qvantiteten deraf, ehuru ytterst ringa, var likväl mer än 
tillräcklig för flera spektralobservationer. Intet kalkspektrum er- 
hölls; ej heller något annat. Det synes således, som om fäll- 
ningen af den jord, som innehölls i sublimatet, vore ofullständig 
med ammoniak ur salmiakhaltig lösning, något som mig veter- 
ligen ej inträffar med Thorjorden. 
