En ÅR ge 
mått, nemligen strålningen från ytan, som man icke känner. 
Då dertill kommer, att värdet på Ah är föränderligt och beror 
ej blott på skilnaden emellan rummets temperatur och stan- 
gens, utan äfven pa stängens absoluta temperatur, såsom DU- 
LONGS och PETITS undersökningar öfver afkylningslagarne visat, 
så inses lätteligen, att man på denna väg blott kan erhålla re- 
lativa värden på olika kroppars ledningsförmåga, och äfven detta 
blott under förutsättning, att stängerna erhållit samma ytöfver- 
drag och att observationerna blifvit gjorda inom samma tempe- 
raturgränsor. Genom ett noga iakttagande af dessa båda sista 
omständigheter är det hufvudsakligen, som WIEDEMAN och FRANZ 
i deras förtjenstfulla undersökning öfver värmeledningen erhållit 
med hvarandra jemförliga resultater. 
Utom nyss anförda 2:ne methoder har man äfven andra så 
att säga blandade, såsom den TYNDALL användt för olika träd- 
sorters ledningsförmåga, eller den af CALVERT och JOHNSON för 
metall-legeringar. Till dessa försök blefvo korta stänger af de 
ifrågavarande ämnena använda. De’upphettades ifrån ena ändan, 
och man observerade det värme, som under en viss tid medde- 
lade sig till en massa qvicksilfver eller vatten, som omgaf den 
andra ändan. Då här, utom hvad redan blifvit anmärkt med 
afseende på den 1:sta methoden, stängernas specifika värme och 
värmeledningen från sidoytorna äfven måste inverka på de er- 
hållna resultaterna; så kunna desamma icke stå i något enkelt 
förhållande till ledningsförmågan. 
$ 2. 
Af det föregående visar sig sålunda behöfligheten af en me- 
thod för bestämmandet af värdet pa k, hvarigenom detsamma 
erhålles uttryckt i bekanta qvantiteter, eller åtminstone i sadana, 
som lättare låta bestämma sig, än fallet är med strålningen från 
ytan; jag tror mig äfven hafva funnit en sådan, grundande sig 
på tillämpningen af den generela formeln för värmets fortplant- 
ning i en stång af parallelipipedisk form, nemligen: 
