(3) ee ee u ee 
5 k u ho DG 
da er och H= c.d.o”’ 
hvarvid e betecknar stängens specifika värme och &d dess täthet. 
Tager man en metallstång af tillräcklig längd, så att man 
vid bestämmandet af lagen för värmefortplantningen i densamma 
icke behöfver göra afseende på dess ändyta, samt upphettar och 
afkyler densamma på bestämda mellantider, så måste dessa pe- 
riodiska temperatur-ändringar fortplanta sig längs hela stången, 
men dervid ej blott amplituderna aftaga till följe af strålningen 
från ytan, utan äfven maxima och minima inträffa sednare på 
större afstånd ifrån upphettningspunkten. Tänker man sig nu, 
att dessa periodiska upphettningar och afkylningar blifvit fort- 
satta tillräckligt länge, för att perioden hunnit fullkomligt utbilda 
sig, hvarvid medeltemperaturen för en gifven punkt af stången 
äfven erhåller ett konstant värde, så låter eqvationen (3) satis- 
fiera sig genom att antaga 
H 
(4). wv= MG "race Sin(- = ge+ß) +besV2-z Sin(=" —gV2.2+B' 
T 
+ ce V>-= Sin (= — gV3.2+ß 2 + etc., 
Vy 7° 3 H: R H 
(4, == ze ur Re 
7 HORSE FORS 
PS na? H? H 
fö Pr IR 28° 
dä 7T betecknar periodens längd. 
hvarvid 
För att visa tillämpningen af formeln (4), så antag T=24 
och att under hälften af denna tid stången blifvit upphettad, 
samt under den andra hälften afkyld, och att dermed fortsättes 
tillräckligt länge, så att variationerna blifva reguliera; observerar 
man då under en eller flera perioder för hvarje minut tempera- 
