a ee 
Funnos menniskor äfven i södra Sverige, redan den 
tid då elefanter, noshörningar och andra länge- 
sedan utdöda djurracer lefde i det sydligare Eu- 
ropa? Af S. NILSSON. 
[Föredrag den 13 Februari 1861.) 
Man hade länge iakttagit, att i bengrottorna i södra Tysk- 
land, Frankrike och England lago flintredskap och brutna styc- 
ken af lerkärl, således verk af menniskohand, tillsammans med 
ben af elefanten, moshörningen, flodhästen, grottbjörnen m. fl. djur, 
som redan före all historia upphört att finnas i var verldsdel. 
Men länge hyste man tvifvel att de menniskor, som tillver- 
kat dessa flintredskap och dessa lerkärl, lefvat samtidigt med 
de djur, hvilka ofvannämnda ben tillhört. Man invände, att i 
dessa kulor, med öppningar ofvan eller pa sidorna, der djurbenen 
funnos, kunde de redan manga artusenden hafva legat samlade, 
innan någon stam af vildar, som uppehållit sig i de omgifvande 
skogarna, der tagit sin bostad och der lemnat efter sig sina red- 
skap, blandade med de långt äldre djurbenen. Eller också trodde 
man att någon hastig öfversvämning med våldsam störtflod kun- 
nat urgräfva och omstörta djupa jordlager, bortföra de fossila 
ben, som deri legat och, tillsammans med flintredskap som legat 
på jordytan, införa dem uti någon, i en krökning af floden be- 
fintlig grotta, der dessa saker från vidt skilda verldsäldrar sa- 
ledes kommit att ligga blandade. Allt detta kunde synas sanno- 
likt, ända till sednare’tiden, då geologiska forskningar, i förening 
med antiqvariska, framlagt ovedersägliga bevis, att menniskor 
lefvat i Europa samtidigt med de ofvannämnda kolossala djuren. 
I sednare åren var det först Hr BOUCHER DE PERTHES i 
Abbeville, som i sitt verk ÅAntiquités celtiques & antédiluviennes, 
utgifvet 1847, med större utförlighet behandlade frågan om men- 
niskans uråldriga tillvaro i Europa. Han hade i Sommedalen på 
ett djup af ända till 30 fot, under olika lager af sten, grus, lera 
och sand, funnit en mängd strödda flintredskap, påtagligt slagna 
Öfvers. uf K. Vet.-Akad. Förh., 1861, N:o 2. 
