— 241 — 
medelst inledning af svafvelväte, hvarefter den fällda SbS’ sasom 
sådan vägdes efter föregående tvättning och torkning. Vigten af 
den så erhållna SbS? motsvarade nästan fullkomligt det ursprung- 
liga antimonpreparatets vigt, ehuruväl det vanligen hade en något 
större, härrörande deraf, att den så fällda SbS? alltid höll litet 
mekaniskt inblandadt svafvel, hvilket äfven måste vara händel- 
sen, emedan vid inledning af HS uti antimonlösningen, en ringa 
portion HS afficieras af luftens syre, hvarigenom nagot svafvel 
utfälles. 
Af de ofvanomnämnda undersökningarne synes emedlertid följa, 
att den såkallade antimon-cinobern hvarken innehåller antimon- 
oxid eller antimonchlorid, samt att saväl STROHLS som PETTEN- 
KOFERS uppfattningar af dess kemiska konstistution sakna de stöd, 
som dertill äro nödvändiga. Da antimon-cinobern dessutom, efter 
torkning vid 100°, icke förändrar sin färg och da den, efter denna 
torkning, icke innehåller något vatten, synes den sta till den 
mörka svafvelantimon i samma förhallande, som de under olika 
omständigheter framställda sulfureterna af andra metaller, hvilka 
förut äro kända, men hvilka vid olika beredningssätt förete gan- 
ska olika yttre habitus, hvarvid exempelvis endast. ma anföras 
dem vi känna för SnS? och HgS. Oaktadt den röda modifikatio- 
nen af svafvelantimon ådragit sig en nagot större uppmärksamhet, 
sedan dess beredningssätt förmedelst användande af dithionsyrligt 
natron angafs, hvilket förskaffade honom den mera glänsande be- 
nämningen af antimon-cinnober *), bör likväl anmärkas att den 
icke förut varit okänd inom vetenskapen. BERZELIUS (Lehrbuch 
d. Chemie. Dresden und Leipzig 1844, 2:ter Th. Seite 299) omnäm- 
ner ganska tydligt den vackert röda fällning af SbS”, som bildar 
sig vid inledning af vätesvafla uti en klar lösning af antimon- 
chlorid uti så mycket vinsyra eller saitsyra, att dess vattenlösning 
icke fälles igenom vattentillsats, hvarvid BERZELIUS dessutom ut- 
*) Benämningen antimon-einober har dessutom förut tillkommit en annan produkt, 
nemligen det svafvelqvicksilfver, som återstod vid beredning af antimonchlorid 
(Sb€1?) medelst upphettning i retort af en blandning af svafvelantimon, SbS?, 
med qvicksilfverehlorid. 
