— 297 — 
Oroust väl bibehallna flintvandlingar af den för norra Europas 
hvita krita betecknande Ananchytes ovatus LAMCK, men det är 
först längre bort från isens centraltrakter, i Skånes sydvestliga 
del, den bildning, till hvilken deras fasta klyft hört, fragmenta- 
riskt återfinnes i spridda, obetydliga fläckar. Deremot utgöra si- 
luriska lager hufvudmassan af här i norden bevarade sedimen- 
tära bildningar, ehuru äfven deraf mycket blifvit bortfördt, ut- 
plånadt eller oigenkännligt. Sjelfva tillvaron af dessa äterstoder 
och deras tillstand adagalägger, att isens omfattande arbete blef 
inskränkt och afslutadt genom en stor förändring i förhållandet 
mellan haf och fastland. 
Den hittills öfver hafvet höjda jordytan sjönk småningom 
till betydlig del ned derunder, hafvet närmade sig och steg upp, 
stranden, dittills aflägsen, flyttades efterhand högre, och jöklarne 
smälte långsamt. Det torde en gang kunna visas, att denna för- 
ändring icke skedde jemnt, att snarare den fasta ytan skiftevis 
höjdes och sänktes, att jöklarne tidtals ökade sig, men iakttagel- 
ser bevisa på det säkraste, att hafvet slutligen stod omkring fem 
hundrade fot högre upp på landet än nu. Der en jökel möter 
hafvet, far den sitt slut och smälter. Hvad som genom landets 
sjunkning kom derunder, var skyddadt för isens omedelbara in- 
verkan och, ju djupare, äfven för hafvets. Det är antagligen 
isens verk, att af en stor silurisk bildning, som en gang betäckte 
hela slättlandet öster om Venern, endast kring uppskjutna pluto- 
niska massor nagot är qvar, men mera borta på deras norra 
stötsida än pa läsidan. Man torde till och med kunna gifva rum 
at den föreställningen, att Öland och Gotland erhållit sina af- 
långa former, och sina på vestra sidan mera jemnade, på den 
östra i en viss riktning uddiga strandlineer, genom isens inver- 
kan, men blifvit i behåll genom skyddet af fastlandet eller der- 
igenom, att isens rörelse blef hejdad af någon framför belägen 
upphöjning, hvaraf Gotska Sandön är en antydning. Men 
det var genom att sjunka under hafvets yta, som dessa äterstoder 
af det baltiska silurlandet skyddades från fullkomlig förstörelse. 
- 
Öfvers. af K. Vet. Akad. Förh. Ärg. 18. N:o 6. 2 
