— 313 — 
fjellen. — På Halle- och Hunneberg lyckades jag förra somma- 
ren päträffa två hittills uteslutande alpinska former, Cerastium 
alpinum L. och en mossa, Mielichhoferia nitida HORNSCH.» — 
Hr WAHLBERG har äfven erinrat, att Alnus incana W., som 
ännu vid Vettern är ymnig, är en nordisk art. 
Dessa vextärter, i hvilka vi antagligen se äterstoden af en 
forntida hafsstrands- och fjellvegetation, försvinna numera bland 
rikedomen af en sydligare, invandrad flora. Så är det icke 
med de främmande djurarterna. Så vidt der finnes en sötvat- 
tensfauna af sydligare skaplynne, stadnar denna i landfaunans 
| närhet, i de grunda vikarne, medan fjellvattensfaunan och ishafs- 
djuren heldre tyckes intaga sjöns större och djupare omräde. Vid en 
noggrann undersökning af det medlersta Sverges insjöar, skola 
måhända de för sötvattnen främmande djur, om hvilka här är frä- 
ga, finnas i flera andra sjöar än de största, Venern och Vettern. 
Utbytet är lifligt mellan sötvattnen. Det förtjenar då att undersö- 
kas, huruvida dessa djur till någon mån söka att hålla sig afsöndra- 
de från den rena sötvattensfaunan, eller om och på hvad sätt de 
lefva tillsammans med denna, och lämpat sig efter dess förhållanden. 
Den blandning af djur och vexter, som har sitt hem inom ett 
begränsadt område, en insjö t. ex., beror till sin art och sitt be- 
stånd, ej allenast på vissa egenskaper hos vattnet, bottnen och 
omgifningen, utan äfven på den, under dessa och andra yttre 
inflytelser uppkomna fina afvägningen af ömsesidiga, under indi- 
vidlifvets skiften olika vilkor. 
Det kan slutligen frågas, om de hafsdjur, som nu lefva i 
insjöarne, der förete i sin byggnad någon afvikelse, som kan 
härledas från vistelsen i ett för arten främmande medium. En 
sådan fråga kan ej besvaras förr än man har jemfört ett mycket 
stort antal individer från skilda trakter af hafvet med ett stort 
antal från sötvattnen. Det kan likväl anmärkas, att Vetterns 
Idothea, såsom ofvan blifvit nämndt, företer små skiljaktigheter 
i kropps-delarnes inbördes förhållanden, genom hvilka de full- 
växta individerna bibehålla någon likhet med de unga, outbil- 
Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förk. Årg. 18. N:o 6. 6 
