6 Karl F. Lindman. 



bekant följande. Ett luftskikt, begränsat av tvenne speglande ytor, belyses med monokroma- 

 tiskt ljus, varvid alstras genom Ijusvâgoi'nas interferens det under namn av Nexvtons ringar 

 bekanta optiska fenomenet. Förändras luftskiktets tjocklek, inträder en vandring av inter- 

 ferensstrimmorna pä det sätt, att en tjockleksförändring, lika med en halv våglängd av det 

 använda ljuset, motsvaras av en sä stor förskjutning av interferensfransarna, att var och en 

 av dem nu komma att intaga den plats, som den närmast föregående förut innehade. Storleken 

 av denna förskjutning sammanfaller med vad man benämner en striinhredd („Streifenbreite" = 

 avståndet mellan motsvarande punkter hos tvä närbelägna mörka linjer). Genom räkning av 

 det antal strimmor, som vandrat förbi ett på den ena speglande ytan anbragt märke, kan 

 man sålunda med kännedom om det vid lörsöket använda ljusets våglängd med stor noggrann- 

 het bestämma den förändring, luftskiktets tjocklek undergått. 



Huvudbeståndsdelen av Fizeau's dilatometer utgjordes av en av tre lika långa stål- 

 skruvar uppburen planparallell skiva av stål med polerad yta („Fizeau's hord-'). De genom 

 den horisontellt ställda skivan gående vertikalt riktade skruvarna uppl)uro vidare on glas- 

 skifva, vars övre yta var plan och undre yta svagt konvex. Den sistnämda ytan och stål- 

 skivans övre yta begränsade då ett luftskikt, som vid belysning ovanifrån med natriumljus 

 visade ett system av Newton'ska ringar, vilkas läge bestämdes med tillhjälp av ett system 

 i den konvexa glasytan ingraverade märken. (Jehichau hade för samma ändamål, d. v. s. för 

 hxeringen av ringarnas läge, betjänat sig av ett försüjutbart mikroskop). Varje • temperatur- 

 variation medförde en förändring av skrufvarnas längd och således även av luftskiktets tjock- 

 lek, vilken kunde bestämmas genom observation av interferensstrimmoi'nas förskjutning. 

 Sedan stålskruvarnas utvidgningskoefficient på detta sätt blivit bestämd, erbjöd det icke någon 

 svårighet att bestämma andra ämnens utvidgning relativt stålets och på grund därav även 

 deras absoluta utvidgning. Ett planslipat och polerat stycke av det ämne, som var föremål 

 för undersökning, placerades på det „FizEAu'ska bordet" mitt emellan stålskruvarna, varvid 

 luftskiktet mellan dess övre plana yta och glaslinsen tjänade såsom interferensskikt. Genom 

 vridning av skruvarna kunde detta skikt göras mycket tunt, vilket var av fördel för inter- 

 ferensbildens tydlighet. 



Med tillhjälp av sin dilatometer utförde Fizeau själv ett stort antal mätningar av fasta 

 kroppars (speciellt kristallers) termiska utvidning. Dessa försök återupptogos senare av Benoît 

 (1. c), som i „Bureau international des poids et mesures" i Breteuil med en i tekniskt av- 

 seende förbättrad apparat utförde en stor mängd dilationsbestämningar. Fizeau's stålbord 

 (stålskivan jämte skruvarna), vilket på grund av stålets termiska efterverkan icke var fullt 

 tillförlitligt, ersattes av Benoît med ett dylikt av platinairidium. Upphettningskärlet, som 

 inneslöt interferensapparaten, förbättuides även av Benoît, så att regleringen och mätningen 

 av temperaturen kunde ske betydligt noggrannare än förut. Benoît's klassiska undersöknin- 

 gar bilda, såsom Scheel *) framhållit, en väsentlig beståndsdel av vår kännedom om fasta 

 kroppars termiska utvidgning. 



2, Metoden har sedermera i flere väsentliga punkter ytterhgare fullkomnats. Emedan 

 de skilda interferenslinjerna, som vandra genom synfältet förbi de i täckglaset inristade mår- 



') K. Scheel, Naturw. llundscluui. p. 157; lfi07. 



Tom. XLVl. 



