Olli kvartsens terinhlca dilatation. 11 



yå en felaktig justering av begränsningsytornas ställning till optiska axeln hos de undersökta 

 kvartsstyckena, ity att ett fel av denna art av cirka 15°, som då vore erforderligt, väl måste 

 anses uteslutet (i motsats till Reimerdes giva Fizeau och Benoît dock icke några uppgifter 

 angående noggrannheten av optiska axelns överensstämmelse med kristallskivans ytnormal). 

 Någon förklaring av den ifrågavarande differensen mellan värdena på a ser sig Reimerdes icke 

 i stånd att giva. Såvida denna avvikelse icke beror på en av den olika härstamningen här- 

 rörande specifik olikhet hos de undersökta kvartsstyckena — vilket Reimerdes icke ansåg 

 sannolikt — återstår såsom enda möjliga förklaringsgrund en av de olika försöksanordnin- 

 garna (temperaturbestämningarna m. m.) betingad olika grad av noggrannhet. 



Då man vid riksanstalten i Charlottenburg beslöt sig för att införa kvarts såsom nor- 

 malsubstans för dilatationsbestämningar, var det av nyss anförda grunder nödvändigt att göra 

 kvartsens dilatation i optiska axelns riktning till föremål för en ny, möjligast omsorgsfull 

 undersökning. En sådan utfördes av Scheel M år 19U2. I likhet med Reimerdes begagnade 

 sig även Scheel av en av firman Zeiss förfärdigad ring av kvarts, vars utvidgning mättes 

 enligt den optiska interferensmetoden (emedan det vid användning av denna c:a 15 mm höga 

 ring erbjöd svårigheter att erhålla tydliga interferensbilder med andra ljussorter än den gröna 

 kvicksilverlinjen, begagnade sig Scheel vid denna absoluta dilatationsbestämning endast av 

 sistnämnda spektrallinje, varvid antalet förskjutna interferensstrimmor bestämdes genom direkt 

 observation). Emedan det visade sig, att luftskikt kvarstodo pä beröringsställena mellan 

 kvartsringen och dess underlag resp. täckglaset, och att dessa luftrester alstrade märkbara 

 störingar, belastades täckglaset med en mindre ringförmig vikt. De långsamma, av luftresterna 

 alstrande förskjutningarna bragtes visserligen härigenom att upphöra, men någon garanti för 

 att beröringen nu verkligen skulle varit direkt synes mig denna anordning dock icke erbjuda ^). 

 En särskild omsorg ägnades upphettningskärlet och temperaturmätningen. 1 stället för den 

 ett vätskebad (linolja) innehållande termoregulator av d'Arsonval's konstruktion, varav Rei- 

 merdes betjänat sig för kvartsarrangemangets upphettning, använde Scheel ett cylindriskt 

 metallkärl med dubbla väggar, mellan vilka strömmade ånga (vatten- resp. acetonånga) av 

 konstant temperatur. Ängbildningen skedde i särskilda genom packning mot värmeförlust 

 skyddade kärl, i vilka ångan återfördes efter utträdet ur det nyssnämnda upphettningskärlet. 

 Termometrarna, som utgjordes av noga undersökta kvicksilvertermometrar, voro förlagda till 

 det rum, i vilket ångan bildades. Försök med termoelement gåvo vid handen, att temperatur- 

 skillnaden mellan detta rum och det hålrum, i vilket kvatsringen befann sig, utgjorde endast 

 några få hundradedelsgrader ^). Dilatationsmätningarna, som grunda sig på försök med tre 

 olika höga temperaturer — vanlig rumperatur (15 à 19°), vattnets ävensom acetons kokpunk- 

 ter (den sistnämnda 56 à 57°) — gåvo till resultat följande värden: 



') K. Scheel, Ann. d. Phys., 9, p. 837; 1902. 



-) Beträffande de s. k. NBWTON'ska fär^glasen, säger Jbeichali (1. c), att man, enligt vad han kon- 

 staterat, icke ens genom användning av tryck kan få de båda pil varandra ställda glasen att direkt beröra 

 varandra. 



■■') Några försök för utrönande av en eventuell temperaturskillnad mellan det rum, i vilket kvarts- 

 ringen befann sig vid REUiERDes försök, och det omgivande vätskebadet, vars temperatur uteslutande obser- 

 verades, synes Eeimerdes icke hava utfört. 



N:o 5. 



