20 Karl F. Lindman. 



Båda dessa av normalglas förfärdigade termometrar hade kort före niiuy försök jämförts med 

 normaltermometern i Riksanstalten i Charlottenburg och försetts med var sin korrektions- 

 tabell. Nollpunkternas läge undersöktes av mig talrika gånger under arbetets lopp, utan att 

 någon som helst förändring av dessa kunde iakttagas. Hjälptermometern komparerade jag 

 dessutom med den förra av de båda nyssnämnda termometrarna. 



För att interferensstrimmorna icke skulle märkbart förskjutas, var det nödigt, att tem- 

 peraturen förblev på några hundradedels grader när konstant. Anda till temperaturer av 

 100° C och något däröver visade sig den nämnda upphettningsapparaten något så när kunna 

 uppfylla denna fordran, vid högre temperaturer däremot endast undantagsvis. För att inter- 

 ferensapparatens temperatur överhuvudtaget alls skulle kunna antagas överensstämma med 

 det yttre luftbadets, var det dessutom nödigt, att sistnämnda temperatur icke blott en kor- 

 tare stund, utan under en längre tid (under några timmar eller mera) skulle förbliva kon- 

 stant, ett villkor, som särskilt vid de högre temperaturerna icke i tillräcklig grad uppfylldes. 

 Vid undersökning av den för upphettningen använda lysgasens tryck med tillhjälp av en 

 känslig vattenmanometer^ visade det sig, att de långsamma temperaturvariationerna till icke 

 ringa del berodde på förändringar i gastrycket, och något medel att hålla detta konstant fann 

 jag tillsvidare ej. Ifall temperaturen under en längre tid varierat endast några få grader och 

 intervallen mellan denna icke fullt konstanta temperatur och utgångstemperaturen var stor, 

 kunde man dock utan att begå något synnerligen stort fel gå så tillväga, att man atläste 

 interferenslinjernas lägen, så snart vandringen av dem — om ock blott för en kortare stund 

 — upphörde. Emedan det framför allt gällde att mäta kvartsringens utvidgning vid höga 

 temperaturer och interferensstrimmorna vid dessa försök — på grund av luftskicktets rela- 

 tivt stora tjocklek — voro mycket känsliga för varje temperaturförändring hos ringen, vai det 

 emellertid ganska sällan dylika pauser i interferensstrimmornas vandring inträftåde. Någon 

 garanti för att interferensapparaters temperatur ens under stationära förhållanden skulle i 

 tillräcklig grad överensstämt med den med termometrarna uppmätta temperaturen syntes mig 

 för övrigt den ifrågavarande upphettningsapparaten icke erbjuda. 



Efter att under en längre tid hava arbetat med denna apparat kom jag sålunda till 

 det resultat, att den särskildt vid höga temperaturer icke motsvarade de krav, som vid pre- 

 cisionsmätningar måste ställas på en dylik, och då någon annan ändamålsenligare, som skulle 

 lämpat sig för den AßBE'ska dilatometern, icke heller stod mig till buds '), vände jag mig till 

 dr PuLFEiCH med en anhållan om att få göra försök med en av firman Zeiss något år förut 

 tillverkad och samma firma tillhörig upphettningskropp av koppar, vilken, enligt vad jag fun- 

 nit av en av Reed ^) publicerad avhandling, av denne med gott resultat hade använts för under- 

 sökning av temperaturens inflytande på olika glassorters Ijusbrytningsförmåga. Denna upp- 



') För mätningar ända till 200° C eller något däröver skulle visserligen någon termostat med vätske- 

 bad kunnat med fördel användas, men då det vid mina försök gällde att komma upp till 400° O eller mera, 

 kunde detta medel icke gärna anlitas. En användning av något lämpligt mineralbad eller elektrisk upphett- 

 ning skulle möjligen lett till målet, men syntes mig dessa (numera ganska ofta anlitade) utvägar, om vilka 

 jag saknade erfarenhet, alltför osäkra. 



=; J. O. Reed, Wiedem. Ann. 65, p. 707; 1898. 



Tom. XLVI. 



