Om kvartsens termiska dilatation. 23 



slutligen på följande (visserligen icke synnerligen tilltalande) sätt ernå en för det avsedda ända- 

 målet, fullt tillräcklig kohstans hos den för bunsenbrännarnas matning använda gasens tryck. 



Ett från gasslangen utgående icke alltför smalt sidorör av glas var infört i en med 

 vatten delvis fylld större glasflaska till ett sådant djup, att då gastrycket var som minst, gasen 

 inom röret nådde randen av röröppningen. Vid minsta tillväxt av gastrycket uppstego gas- 

 blåsor, vilka genom ett i flaskmynningen infört afloppsrör leddes ut från rummet (glasflaskan 

 befann sig i ett dragskåp). Några i gasledningens fortsättning införda av konformigt utdragna 

 glasrörstycken bestående motstånd bidrogo till att trycket, som kontrollerades medelst en 

 känslig lutande vattenmanometer, nu var så konstant, man gärna kunde önska sig. Medan 

 avståndet mellan vattenytorna i det f/-formiga manometerröret förut varierat med ända till 

 10 cm eller mera (beroende på lutningen), förblev detta avstånd nu under hela den tid för- 

 söket varade konstant, så när som på de små momentana variationer, som åtföljde gasblå- 

 Hornas frigörande från mynningen av det i flaskan nedstående glasröret. 



Tack vare denna reglering av gastrycket, som visserligen skedde på bekostnad av en 

 icke så alldeles ringa mängd gas, ernådde jag även, att temperaturen i upphettningskroppens 

 inre nu under timtal förblev på åtminstone 0,1° när konstant, vilket för de ifrågavarande 

 dilatationsmätningarna var tillfyllest (under den stund den mikroskopiska bestämningen av 

 interferensstrimmornas lägen utfördes var temperaturen konstant på någon hundradedels 

 grad när). 



14. För temperaturmätningarna användes de på sid. 19 redan omnämnda tvenne ter- 

 mometrarna, vilkas skalor gingo till 100° resp. 500° (den förra användes blott för mätning av 

 de lägsta och den senare för mätning av de högsta temperaturerna) ävensom en ny av Fysi- 

 kalisk-tekniska riksanstalten med gastermometern kort förut jämförd större termometer an- 

 vändbar för temperaturer mellan 0° och 350" och försedd med en i femtedelsgrader indelad 

 skala. Under den tid av c:a tre månader denna termometer var i nästan ständigt bruk 

 förändrades dess nollpunkt småningom från +5,0° till +6,0°, vilka förändringar självfallet 

 beaktades vid temperaturbestäraningarna. De båda andra termometrarna bibehöllo däremot 

 som förut sina nollpunkters lägen oförändrade. Medelst en liten hjälptermometer bestämdes 

 åter den utom upphettningskroppen stående kvicksilvertrådens medeltemperatur. Den tidigare 

 nämnda ovanom upphettningskroppen befintliga metallkupan åstadkom en betydligt jämnare 

 fördelning av temperaturen ovanom upphettningskroppen än vad fallet var i frånvaro av den- 

 samma. Temperaturen i närheten av metallkonen X i flg. 6 var sålunda t. o. m. vid stai-k 

 uppvärmning visserligen något, men icke heller synnerligen mycket, högre än vid den ofta 

 ganska höga kvicksilvertrådens ändpunkt i huvudtermometern, varför även medelvärdet av 

 dessa båda temperaturer ganska väl överensstämde med den temperatur, som hjälptermome- 

 tern visade, medan dess kula befann sig vid mitten av den nämnda kvicksilvertråden. 



Då det var av vikt att erhålla en uppfattning om noggrannheten av den temperatur- 

 korrektion, som uträknades med kännedom om den utstående kvicksilvertrådens längd och 

 medeltemperatur, gjorde jag försök med tvenne av de tidigare nämnda olika långa termomet- 

 rarna, vilka samtidigt voro inföi-da i upphettningskroppen så, att deras kvicksilverkulor be- 

 funno sig i närheten av varandra inom kopparmantelns hålrum. Resultaten av tre dylika för- 

 sök må anföras här, varvid vi beteckna den på någondera huvudtermometern direkt avlästa 



N:o 5. 



