Om kvartsens tenniska dilatation. ^ 67 



oaktadt den av honom undersökta kvartsringen var identisk med den av mig använda, tyder 

 på att de av lionom mätta temperaturerna (över rumtemperatur) voro i någon mån för höga. 

 Såsom tididare (se ovan p. 11, not 8) omnänmts, angav den av honom använda termometern 

 icke direkt temperaturen i dilatometerns innersta del, varest kvartsringen befann sig, utan det 

 omgivande vätskebadets. Resultaten av mina medelst en liknande anordning utförda försök 

 (formeln 111, a) visa dock, såsom även förut anmärkts, att någon väsentlig differens mellan 

 dessa temperatuier icke kan antagas förekomma, förutsatt att verklig temperaturjämvikt in- 

 trätt inom upphettningsapparaten. Vad detta sistnämnda villkor beträffar, synes det ganska 

 tvivelaktigt, huruvida detsamma var i tillräcklig grad uppfyllt vid Reimerdes försök, i det att 

 termostaten vid dem hölls vid konstant temperatur (före avläsningarna) endast under c:a två 

 timmar, vilket enligt min erfarenhet icke är tillräckligt. Vid diskussionen av vissa större 

 differenser mellan de observerade och beräknade värdena på utvidgningskoefficienterna fram- 

 håller Reimerdes även själv, att temperaturen inom upphettningskroppen kan hava varit olik- 

 formigt fördelad (jmfr. i?:s avhandling, p. 20 — 21). På någon specifik egenskap hos den ifråga- 

 varande kvartsringen kan diskrepansen mellan Reimerdes och andra observatörers resultat, 

 såsom av mina försök framgått, i varje händelse icke hava berott (möjligheten av en, om 

 ock ringa, specifik olikhet mellan de undersökta kvartsstyckena är därmed självfallet icke 

 utesluten). 



Jämförda med Randall's observationer — de enda, utom mina, som sträcka sig till 

 temperaturer över + 400° — äro mina enligt formeln I, a) beräknade värden på a ända upp 

 till 300'^ och något däröver i någon mån större än den sistnämndes, varemot för < = 400° en, 

 om ock ringa, avikelse i motsatt riktning äger runi. Den övre gränsen för den av Randall 

 uppställda formelns giltighet utgör + 47(i° (jnjf. ovan p. 12), medan den för formeln I, a) utgör 

 + 434°. Antager man, att den sistnämnda formeln, i likhet med vad fallet visats vara be- 

 träffande formeln II, a), i närheten av den övre temperaturgränsen giver något litet för små 

 värden, kan man redan härigenom erhålla en möjlig förklaring till den nyssnämnda avvikelsen 

 hos värdena på « för <>400°. Denna avvikelse, liksom även de vid de lägre temperaturerna 

 förekommande, är dock å andra sidan icke större, än att den, såsom av tabellen på sid 56 

 framgår, faller inom gränserna för de möjliga felen hos mina observationer (enligt serien IV 



är n = 15,772 • 10 j. Det sätt, på vilket Randall härlett sina interpolationsforniler har för 



4«)'' 



övrigt icke angivits av honom annorlunda än så, att han i en tabell sammanfattat de för olika 

 medeltemperaturer erhållna värdena på «, varvid utan vidare förklaring säges, att dessa resul- 

 tat kunna sammanfattas i de två ovan (sid. 12) anförda formlerna. Medelst en något förändrad 

 försöksanordning (egentligen den ursprungliga anordningen) och användning av kvicksilverter- 

 mometer i stället för platinamotståndstermometer erhöll Randall speciellt mellan 300° och 

 350° värden pä «, som icke så alldeles litet avveko från de till gnmd för formlerna lagda 



värdena (så t. ex. « =12,47-10 i st. f. 12,23-10 ). I inledningen (]>. 11) har redan på- 



300° 



pekats, att det av Randall tillämpade förfaringssättet att städse operera med medelutvidg- 

 ningskoefficienter, vid högre temperaturer och sårskilt om (såsom även vid Randall's försök 

 var fallet) temperaturintervallerna äro stora, leder till felaktigheter. Till belysande härav må 

 följande från mina försök hämtade exempel anföras. Enligt försöksserien IV (sid. 55) erhölls 



JSI:o b. 



