72 



Karl F. Lindman. 



872,193 • ^ ^n„, 



976,115 -.U^ 



1096,185 4>Ih. 



976,111-^ 



976,115 • \ 

 976,118-^ 



= 0,266515 mm. 



För att kunna jämföra detta värde på d med det vid försöksseriens begynnelsetem-' 

 peratur 14,8° erhållna värdet hava vi att till det förra addera difierensen mellan kvartsrin- 

 gens och kvartstärningens höjdtillväxter vid en temperaturökning från 14,1° till 14,8°, for 

 vilken differens man med användning av formeln II, «) (p. 61) samt den av Benoît för ut- 



vidgningen vinkelrätt mot axeln uppställda formeln (p. 13) finner värdet (52—98) • 10 = 



- 6 



-41-10 mm. För <=14,8° fås sålunda rf = 0,266474 ram, d. v. s. luftskicktets medeltjock- 



- G 



lek var vid slutet av försöksserien 26 • 10 mm mindre än vid dess början vid samma tem- 

 peratur. Om någon termisk efterverkan icke skulle förekommit hos kvartstärningen, hade 

 man på grund av den hos kvartsringen förut konstaterade termiska efterverkan (|| med 

 axeln) bort erhålla ett väsentligt större värde på d vid försöksseriens slut än vid dess början 

 (för en och samma temperatur). Av nyssnämnda resultat kunna vi alltså sluta till att en 

 termisk efterverkan faktiskt förekom hos kvartstärningen även vinkelrätt mot optiska axeln, 

 varvid denna verkan icke blott kompenserade utan även i någon mån översköt den motsva- 

 rande verkan hos kvartsringen i optiska axelns riktning. Den här konstaterade minskningen 

 av luftskiktets tjocklek utgör även en bekräftelse av att den termiska efterverkan, som tidi- 

 gare observerats hos kvartsringen, icke kan vara skenbar, d. v. s. beroende på en genom 

 främmande beståndsdelar alstrad förändring av luftskiktets brytningsexponent, ity att, om 

 detta vore den verkliga orsaken, denna i det sist betraktade fallet borde åstadkomma en 

 ökning och icke, såsom försöken visat, en minskning av värdet på luftskiktets tjocklek. 



46. Vid uppvärmningen från utgångstemperaturen + 14,8° iakttogs, att de gröna 

 interferensstrimmorna först förskötes inemot två strimbredder i riktning mot luftkilens kant, 

 varefter en kontinuerlig förskjutning i motsatt riktning inträdde. Kvartsringen, som under 

 upithettningsprocessen först mottog värme (delvis genom strålning) från den omgivande upp- 

 hettningski-oppen utvidgade sig sålunda till att börja med något hastigare än kvartstärningen. 

 Den därpå följande hastigare tillvä,xten av kvartstärningens höjddimension bevisar dock, att 

 kvartsens utvidgning vinkelrätt mot optiska axeln i överensstämmelse med Fizeau's och 

 Benoît's försök (se ovan p. 10 och 13) är under lika förhållanden större än utvidgningen 

 parallellt med optiska axeln (vid en långsammare uppvärmning förskötes strimmorna från 

 !)örjan i riktning från luftkilens kant). Den föi'ändring av luftskiktets tjocklek, som motsva- 

 rade en och samma temperaturstegring hos såväl ringen som tärningen, är således av nega- 

 tiv art, d. v. s. talen m^ och m äro negativa, då det är fråga om uppvärmning. 



För uppvärmningen från ^i = 14,8° till 4 = 91,7^ har man 



Ç'/« = (<î«.-«J'0-(«>o,,-\)i" = -0,136, .'. ^„^ + 1 = 0,864; ^/,^ = + 0,915. 



Tom. XLVI. 



