4 K A R L F. L I N n M A N. 



i överensstämmelse med un av Kontgen äveiisum av piezoelektrici tetens upptäckare J. uch 

 P. Curie förfäktad åsikt — fullständigt kunde anses härröra av den genom temperaturför- 

 ändringen samtidigt alstrade deformationen av kristallen. Uppmärksamgjord på de av Fizeau 

 erhållna värdena för tnrmalinens termiska utvidgning, vilka tidigare undgått såväl honom som 

 RiECKE, föranstaltade Voigt i) en undersökning av det av honom och Riecke i avseende å dess 

 pyro- och piezoelektriska egenskaper förut undersökta turmalinstyckets termiska utvidgning, 

 vilken nndersökning utfördes i Zeiss optiska verkstad i Jena av dr Pulfrich med biträde av 

 hr Kellner. Enligt dessa försök, som utfördes med användning av Abbes interferensdilato- 

 meter ävensom en av Reimerdes'^) kort förut undersökt kvartsring, vilken ilärvid tjänade 



såsom jämförelsekropp, var för en medeltemperatur « = 41,0° «i = 3,587 -10 och för f = 52,5° 



a, = 3,729 • 10 , varav erhölls 



«, = (3,081 + 0,01235 O • 10 , 



- G —B 



samt tur « = 33,5° «2 = 8,530- 10 och för t = 50,5° «2 = 8,895- 10, varav äter erhölls 



«2 = (7,810 + 0,0215 O • 10 . 



Temperaturgränserna vid uppvärmningen voro approximativt + 10° och + 90° C. 



Av dessa nya värden på «i och «2 följde, såsom Voigt påvisade, att den genom en 

 uppvärmning alstrade elektriseringen visserligen till största delen måste återföras till en ver- 

 kan av deformationen, men att dock c:a 20 procent av densamma uppträda såsom en direkt 

 verkan av temperaturförändringen och följaktligen skulle kvarstå, ifall man genom tryck av 

 lämplig storlek kunde förhindra den termiska deformationen. Förekomsten av „sann" pyro- 

 elektricitet hade sålunda enligt Voigt härigenom blivit påvisad hos turmalin. 



Medan de konstanta termerna i de Pulfrich-Kellner'ska uttrycken för «1 och «2 syn- 

 nerligen nära överensstämma med de motsvarande termerna i de av Fizeau funna uttrycken, 

 förete de motsvarande temperaturkoefficienterna rätt väsentliga avvikelser. Enligt de först- 



-6 —6 



nämnda formlerna är för t = 50° «i = 3,699 • 10 och «2 = 8,885 • 10 , vilka värden äro icke obe- 

 tydligt mindre än de enligt Fizeau's formler beräknade ovan anförda värdena. Även om specifika 

 olikheter hos de undersökta turmalinstyckena i någon mån kunna hava bidragit till de sistnämnda 

 avvikelserna, kunna dessa även, såsom av det på sid. 10 o. 14 anförda skall framgå, förklaras 

 genom den av mig påvisade omständigheten, att det av Reimerdes funna värdet för den såsom 

 jämförelsekropp använda kvartsringens axiala utvidgningskoefficient, varav Pulpbich och Kellner 



-6 



i nyssnämnda faU gjort brukt, för t = 50° är c:a 0,25- 10 enheter för htet. Såsom av de tidi- 

 gare anförda observationsdata framgår, äro för övrigt de medeltemperaturer, för vilka utvidg- 

 ningen blivit av de sistnämnda observatörerna direkt bestämd, för nära varandra och till 

 antalet alltför få för att tillåta en för en mera än några tiotal grader omfattande temperatur- 

 intervall giltig bestämning av de i formlerna för «i och «2 ingående konstanterna (den medel- 



') W. Voigt, Wied. Ann., 60, p. 1030; 1898. 

 ^) F. Reimerdes, Inaug. Dissert., Jena 1896. 



Tom. XIA'l. 



