(hii tnrmalinens tcrmislca dilalalioîi. 5 



tempuiHlur"^ av + 22,2° C, till vilken Voigt's undersökning av sambandet mellan pyro- och 

 piezoelekriciteten hänför sig, faller sàkinda reilan icke oväsentligt utom de PüLFRicH-KELLNER'ska 

 formlernas giltighetsoraråde). Även om det nyssnämda felet hos värdena pä «i och «2 icke 

 kvalitativt inverkar pä riktigheten av Voigt's slutsats angående förekomsten av sann pyroelek- 

 tricitet hos turmalinen, är dock såväl av nyss antydda orsaker som för möjliggörande av en 

 noggrannare kvantitativ beräkning av pyroelektriciteten, en möjligast exakt och en vidare 

 temperaturintervall omfattande kännedom om turmalinens termiska dilatation av nöden V. 



2. Omedelbart efter och i sammanhang med de försök rörande kvartsens termiska dila- 

 tation, som jag med av firman Zeiss till mitt förfogande ställda hjälpmedel utförde i fysikaliska 

 mstitutet i Jena under vintern 1898—1899 och över vilka jag först helt nyligen offentliggjort en 

 detaljerad redogörelse *), utförde jag även en undersökning av tuimalinens termiska utvidgning 

 såväl parallellt med som vinkelrätt mot optiska axeln, vilken undersökning omfattade tem- 

 peraturer mellan c:a + 6° och + 32U° C. Den kristall, jag undersökte, utgjordes av samma av 

 PuLFRiCH och KELiiNEH tidigare undersökta turmalintärning, vilken skurits ur det ovannämnda 

 av RiECKE och Voigt i andi'a avseenden undersökta turmalinstycket och som av prof. Voig r 

 (i Göttingen) beredvilligt ställdes till min disposition. Av de tvenne omsorgsfullt polerade speg- 

 lande ytorna hos denna tärning var den ena orienterad J_ mot och den andra || med den kri- 

 stallografiska huvudaxeln, medan de motstående ytorna, så när som på de tre små utsprång, 

 vilka tjänade såsom fötter, voro konkavt urholkade och svärtade. Genom mätning med Abbe's 

 kontaktmikrometer erhöll jag för tärningens höjd värdena 9,686 mm J_ mot axeln och 9,901 

 mm 1 1 med axeln, vilka värden inom felgränserna överensstämma med de av Voigt på grund 

 av Kellners mätningar anförda värdena (resp. 9,686 och 9,900 mm). Såsom jämförelsekropp 

 använde jag den tidigare nänmda av Reimerdes och senare av mig undersökta c:a 10,1 cm 

 höga kvartsringen, inom vilken turmalintärningen placerades pä den för båda gemensamma 

 bottenplattan. Försöken utförtles enligt den optiska iuterferensmetoden med tillhjälp av 

 Pulfrich's interferensmätningsapparat, och var försöksanordningen densamma, som jag tidi- 

 gare hade använt vid undersökning av kvartsens dilatation vinkelrätt mot optiska axeln. Så- 

 väl beträffande denna försöksanordning som betydelsen av de i det följande använda beteck- 

 ningarna hänvisas till min ovan citerade avhandling om kvartsens termiska dilatation. I fråga 

 om kvartsringens utvidgning har jag självfallet gjort bruk av de genom min undersökning av 

 densamma erhållna värdena. 



') Emedan den vid de PüLFRiCH-KELLNBii'ska försöken använda apparaten var identisk med den 

 av Reimerdes använda, är det icke heller otänkbart, att det fel, som uppträdde vid don sistnämndes under- 

 sökning av kvartsen, i större eller mindre grad upprepats vid de förras försök med turmalinen. 



^) Karl F. Lindman, Acta Soc. Scient. Fenn. XLVl, N;o 5; 1916. 



N:o 6. 



