Familjen Reuter är af skandinaviskt ursprung, och i vårt lands äldsta kul- 

 turstad Åbo lefde den nu bortgångne forskarens fader, lektor Edvin Titus 

 Peodor Reuter som lärare vid gymnasiet och slutligen rektor vid svenska klas- 

 siska lyceum (f 1899). Gift med Aline Procopé vistades han med sin familj 

 dels här, dels under somrarna på Lofsdal i sin makas hemtrakt Pargas och 

 på Ispois invid Åbo. På dessa orter genomlefde äfven barnen sina ungdomsår, 

 af dem Odo Morannai. äldst bland många syskon, född i Åbo den 28 april 1850, 

 och hit drog sig den nu bortgångne alltid gerna när tillfälle därtill erbjöd sig, 

 dels för att ostörd idka vetenskapligt arbete dels ock när sjukdom det fordrade. 

 Det var också i Pargas som hans ohelsa slutligen stegrades därhän, att han 

 under svårt lidande hämtades till sjukhus i födelsestaden, hvarest han snart 

 blef medvetslös och lifstråden kort därpå brast. 



Enligt uppgift lämnad af den aflidnes ålderstigna moder „visade Odo re- 

 dan som helt liten en stor kärlek till de minsta lefvande varelser han fann i 

 naturen. Han letade fram de små insekter, som rörde sig i sanden och grä- 

 set, och gaf dem de ömmaste smeknamn. Då han blef litet större samlade han 

 dem i små glasburkar, och sedan han kommit i skolan, blef naturkunnigheten 

 hans käraste ämne. Vid 11 års ålder skref han på lediga stunder små beskrif- 

 ningar öfver insekter och utbrast en gång under sådan sysselsättning: 'Hvad 

 jag vore glad om jag en gång, när jag blir stor, skulle kunna lära också an- 

 dra att känna de här små kräken'. Till den några år äldre kamraten John 

 Sahlberg drogs han snart genom det gemensamma intresset för naturkunnig- 

 heten, och utan tvifvel hade han mycken nytta af detta umgänge". Intresset 

 visade sig numera i form af ifrigt samlande och studium af insekter, och detta 

 med den framgång, att Odo Reuter redan som gymnasist blef intagen i Societas 

 pro Fauna et Flora fennica. 



Blifven student år 1867 fortsatte han i samma riktning, dock är det mig 

 icke veterligt att han genom den till buds stående akademislfa undervisningen 



Tom. XLV. 



I 



