Odo Morannal Reuter som zoologisk forskare. 13 



dandet af ej blott arternas utan jämväl gruppernas inbördes frändskap, deras 

 systematik. 



Redan nog mycket beroende af svårigheten att röra sig möttes Reuter af 

 ännu en pröfning — väl den mest störande föi' en naturforskare. Synförmågan 

 inskränktes under aren 1906^09 småningom till en allt mindre sektor af syn- 

 fältet, och patienten måste nu starkt begränsa sitt dagliga arbete, för att om 

 möjligt hejda fortskridandet af det onda. Hvila befanns dock medföra ingen 

 annan nytta, än den att någorlunda upi)rätthålla allmänbefinnandet. Efter direkt 

 förfrågan erfor han omsider, att synen icke mera stod att rädda. Nu var 

 programmet klart. Nu fortsattes arbetet utan betänkligheter så långt krafterna 

 medgåfvo. Remisser granskades för att återsändas, och halffärdiga manuskript 

 förfullständigades för att offentliggöras. I den mån de blefvo färdiga anmälde 

 han dem vid Finska Vetenskaps-Societetens möten, i hvilka han deltog ej blott 

 som halfblind, utan ännu år 1910 när synorganen ej mera reagerade ens 

 för de skarpaste ljusstrålar. Senast besökte han våren 1912 Societas' pro 

 Fauna et E'lora fennica möten och framlade önskningsmål angående sommarens 

 exkursioner. 



Under sin skymningsperiod afslutade Reuter sålunda åtskilliga arbeten af 

 deskriptiv art. Detta möjliggjordes delvis genom hans fenomenala minne, delvis 

 också med välvillig lijälp af en yngre vän, dr Bertel Poppius, hvilken tjänst- 

 gjorde såsom öga, då det gällde att förfullständiga beskrifningar eller att 

 gemensamt afgöra någonting tvifvelaktigt. Monogratin öfver Nabidae (1909) 

 och en del andra arbeten utgåfvos därför af båda gemensamt, och Reuter 

 kunde glädjas öfver att medhjälparen snabbt kom in i ämnet. Arbetet under- 

 lättades så mycket mer, som i Reuters samlingar funnos ej mindre än 2,300 

 arter palearktiska Hemi])tera Heteroptera, däribland typexemplar till 440 arter, 

 beskrifna dels af honom själf dels af samtidens mest framstående fackmän. 

 Sina arbeten dikterade den blinde för en handsekreterare, som jämväl föreläste 

 nödig nyare litteratur och i öfrigt gick honom till hända. 



Äfven helt andra zoologiska skrifter, än de nu nämnda, författade Odo 

 Reuter under de år, då synen höll på att inskränkas. 



Ehuru så talrika remisser under tidernas lopp gått genom hans händer, 

 var den för många naturalhistoriker så karakteristiska samlingsmanin honom 

 främmande. För honom såsom forskare voro samlingarna medel, icke mål. 

 Men gärna och med största ifver och sakkunskap samlade han ur litteraturen 

 alla tillgängliga uppgifter om forskningsfrågor som särskildt intresserade 

 honom. Och dessa voro endels rätt omfattande. 



Tom, XLW 



