Minnestal över Friherren August Benjamin af Schulten. 7 



Det är från lärareåren pä 1880- och 189ü-talen som docenten Atte Schul- 

 ten står tydligast för vårt minne. Mest fann man honom i hans rum på uni- 

 versitetets kemiska laboratorium, vandrande mellan flaskor, byretter och glas, 

 som belamrade alla bord och bänkar. I den slitna lädersoffan fick den besö- 

 kande dela utrymmet med de där uppstaplade böckerna och tidskrifterna. Schul- 

 ten sög nästan ständigt på en cigarr — Bunsen hade lärt honom, att en kemist, 

 som icke röker, knappast är en riktig kemist. — Hans behagliga anletsdrag 

 med den vackert välvda pannan och det klara, pigga ögonparet bakom pince- 

 nezen torde väl sent glömmas, och, i minnet hos alla, som sett honom 

 laborera eller utföra föreläsningexperiment, kvarstår bilden av den fint formade 

 handen, som så lätt och elegant lyfte och vände profrör, kolvar och dekantei-- 

 glas. — I sitt sätt var Schulten något reserverad och avmätt, i synnerhet mot 

 nya l)ekantskaper, liksom om han velat pröva dem. Men när detta stadium i 

 relationerna övervunnits genom flitigare umgänge och gemensamma intressen, 

 blev han mera oförbehållsamma och söktes ofta och gärna* både för sitt 

 underhållande sällskap och för de oegennyttiga och goda råd han gav vid 

 vetenskapligt arbete och i andra frågor. De jämförelsevis få vänner, som helt 

 vunnit hans tillgivenhet och med vilka han å sin sida helst umgicks, vittna, att 

 han var den mest trofasta kamrat, som funnits. Detta karaktersdrag, trofast- 

 heten, visade sig ock i den hängivenhet, med vilken han höll sig till sin i ung- 

 domen valda forskningsriktning. En parallell till detsamma var hans uthållig- 

 het i antipatier mot förhållanden och personer, vilka ej vunnit hans gillande. 

 Humoristisk och ironisk som han var, kunde han själv skämta över denna sin 

 nästan originella envishet, men förmådde icke frigöra sig från den, trots de 

 obehagligheter han beredde sig genom densamma. 



En lärare med Schulténs förmåga hade bort varaktigt bindas vid vårt uni- 

 versitet genom en e. o. professur, och erbjudandet av en sådan åt honom hade 

 tillika varit ett erkännande åt hans vetenskapliga förtjänster. I själva verket 

 väckte professorn i mineralogi, Wiik, redan år 1889 förslag därom. Det under- 

 stöddes av professorn i kemi och vann fysisk-matematiska sektionens medhåll. 

 Saken hade således tagit en gynnsam början, men så låg där en stjälpande 

 stötesten i dess väg. Professorn i kemi önskade att e. o. professorns skyldig- 

 het att deltaga i den praktiska undervisningen skulle bestämmas sålunda, att 

 han egde „biträda vid laboratoriearbetena enligt närmare överensskommelse 

 med ordinarie professorn'". Schulten åter önskade fixera e. o. professorns ålig- 

 ganden så, att han egde „leda en del av den praktiska undervisningen enligt 

 av vederbörande stadfäst plan efter närmare överenskommelse med ordinarie 



Tom. XL V I. 



