8 Wilhelm Ra ms a y. 



professorn". Med sin formulering ville han betona, att den e. o. professorn i 

 kemi, i likhet med alla andra universitetslärare i samma ställning, skulle få 

 anordna sin undervisning som han bäst fann och därvid egde följa blott fakul- 

 tets eller konsistorii, icke annan lärares anvisningar. Då någon sammanjämk- 

 ning icke kunde fås till stånd, och Schulten stod fast vid sitt villkor, tog pro- 

 fessor Wiik sitt förslag tillbaka, och därmed var saken förfallen. Schulten hade 

 genom sin hållning i frågan avsagt sig utsikterna till en vida förmånligare 

 anställning, än den han sedan ännu under mera än ett decennium innehade, 

 men för honom hade det här gällt icke endast att få sitt personliga krav på 

 oberoende tillfredsställt, utan lika mycket att kämpa för en princip. Att fysisk- 

 matematiska sektionen icke delade hans uppfattning, såg han icke utan bitterhet. 



När några år senare adjunkturen i kemi blivit inrättad, reflekterade 

 Schulten icke på densamma, för att icke avsäga sig den större frihet som lärare 

 han i egenskap av docent åtnjöt. 



Även senare upptogs tanken på Schulténs föreslående till e. o. professor, 

 men han avböjde alla planer i denna riktning under hänvisning till den under tiden 

 (1894) utkomna språkstadgan. Han ansåg sig nämligen icke ega sådana kunska- 

 per i finska som i denna fordras. Försäkringar att han bra skulle bestå ett 

 prov, då han ju med framgång använde finska vid den personliga undervis- 

 ningen av laboranterna, förändrade icke hans uppfattning. „Han ville icke hava 

 några gracer." 



Som ett erkännande av Schulténs förtjänster och för att sätta honom i till- 

 fälle att efter 16 års oavbruten lärareverksamhet egna sig helt åt sina forskningar 

 tilldelades honom ett Rosenbergskt stipendium år 1901. Han ville arbeta på 

 orter där bättre ressurser än här hemma stodo till buds och begav sig åter 

 till Paris. 



Där anknötos gamla förbindelser och stiftades nya, och snart var Schulten 

 installerad i Laboratoire d'enseignement pratique de la Sorbonne hos sin förre 

 lärare, den nu gamle Riban, och efter dennes avgång hos efterträdaren Oudard. 

 Han erhöll i egenskap av „savant étranger" ett präktigt rum för sin räkning 

 med nödig utrustning och behöll detsamma i tolv år intill sin död. Här åter- 

 upptog han sina mineralsyntetiska arbeten med iver, och en riklig vetenskap- 

 lig produktivitet utmärker de tre år, under vilka han åtnjöt det nämnda rese- 

 understödet. Icke mindre än 26 uppsatser flöto under denna tid ur hans penna. 

 Uppenbarligen var det förmånen av att kunna helt egna sig åt forskning samt 

 det upplivande samarbetet och umgänget med de franska kemisterna och mi- 

 neralogerna, som alstrade denna lust och framgång i arbetet. — Och han ar- 

 Tom XL VI. 



I 



