26 Hj. Tallqvist. 



kraftig vilja, till sin karaktär var rättfram och trofast, till sitt väsen varm- 

 hjärtad, till sin natur fredsälskande och försonlig, gaf erkännande åt andra, 

 men förstod att bestämdt stå vid sina åsikter. Kunde han någon gång blifva 

 häftig och till och med förgå sig, gick det dock snart öfver och bjöd han till 

 att godtgöra skadan. Han såg mest tingen från deras ljusa sida, i förtröstan 

 på en allvis försyn, och var villig att hjälpa med råd och dåd, där han så 

 kunde. Sitt svenska modersmål och svenskhetens sak var han varmt tillgif- 

 ven, men han var långt ifrån en partiman. 



Slotte var en pålitlig vän och kamrat; tidigare deltog han rätt mycket i 

 sällskaps- och kamratlifvet, men på senare år drog han sig mera tillbaka och 

 höll sig hufvudsakligast till en trängre krets af gamla vänner, som då och då 

 träffades. Många exempel på Slottes humor omtalas. Så mötte honom en 

 varm dag i början af maj, då våren var sen_ och liafvet just höll på att af- 

 kasta sitt istäcke, en af de yngre kamraterna vid Institutet. Slotte var iklädd 

 päls; på frågan: „skall farbror ej ren lägga bort pälsen" svarade han: „nej, 

 isen behöfver värme för att smälta och jag vill ej ge af min egen värme". 



Slottes lust och glädje var arbetet och den vetenskapliga forskningen. 

 Denna tilltog i intensitet med åren, men deras tyngd och ansträngningarna 

 begynte dock på senare tider trycka honom, utan att likväl ändra hans sinne. 

 Från arbetet i läroanstalten sökte han hvila i hemmets lugn, i ki-etsen af sin 

 familj. Hans maka var Fredrika Emilia Pinelius, dotter till kapellanen, seder- 

 mera prosten i Gamla Karleby landsförsamling Karl August Pinelius. Äkten- 

 skapet hade ingåtts en sommardag den 15 Augusti 1876, och tvänne söner 

 öfverlefva Slotte. 



Vid vårterminens slut fröjdade sig Slotte synnerligt öfver den stundande 

 sommarvistelsen på hans vackert belägna villa Björkviken i Vestra Skärgår- 

 den nära Helsingfors. Väl följde de vetenskapliga tankarna honom också ända 

 hit, men som motsats till tankearbetet förströdde han sig med att sköta om 

 sin possession, att odla sina konstnärliga intressen, att snickra väderkvarnar^ 

 båtar och annat smått åt barnen m. m. På Björkviken drabbades han också 

 af det slaganfall, som den 19 juli 1914 ledde till slutet, hvilket han motsåg 

 med lugn förtröstan. 



Tom. XLVl. 



