14 Edv. Hjelt. 



fände andra. Det kan nu icke lijälpas, att också naturvetenskapsmannen genom en 

 utvecklad språkkonst är i t411fälle att göra sin forskning nytta och jag måste bekänna, 

 att, när jag äntligen engång får mitt licentiatarbete bragt till den avslutning många- 

 handa andra sysslor tyvärr om och om föi'dröjt, frestelsen kommer att kännas stor att 

 sammanställa resultaten på svenska och icke på tyska — • blott för att försöka åter 

 engång få till stånd en experimentell uppsats på god svenska. De i Sverige utkomna 

 specimina synas mig ofta nog så ovårdat affattade". Avhandlingen publicerades i själva 

 verket på svenska, hans övriga ovan nämnda meddelanden däremot på tyska. 



Mattssons kemiskt- vetenskapliga "och kemiskt tekniska intressen fingo naturligtvis 

 även uttiyck i hans verksamhet inom Finska kemistsamfundet. Vid dess möten höll han 

 ofta på sitt liffulla sätt föredrag eller gjorde meddelanden angående sina egna undersök- 

 ningar oUer intresseväckande framsteg inom kemin och dess tillämpningar. En del av 

 dessa ingå in extenso i samfundets „Meddelanden". Aren 1898 — 1899 var han sam- 

 fundets sekreteiare, året 1909 dess ordförande. 



Vetenskapens popularisering var en uppgift som låg Mattsson nära om hjärtat. 

 Över okunnigheten på det naturvetenskapliga gebitet hos den bildade allmänheten kla- 

 gade han ofta. Han var långt ifrån en fiende till den humanistiska bildningen — han 

 var på hithörande områden mer beläst än mången humanist — men den var honom 

 ensam för sig för trång och abstrakt och måste kompletteras med kunskaper och upp- 

 fattning, hämtade ur naturens värld och den exakta torkningens verkstäder. Att upp- 

 giften var svår, det insåg han till fullo. Med tanke närmast på sin egen vetenskap 

 skrev han: „Att skriva kemi för en merendels humanistikt bildad läsarekrets, är ännu 

 i våra dagar svårare än att skriva humanoria för en kemist". Men Mattsson kunde, 

 om någon, popularisera naturvetenskap, tack vare icke blott sina mångsidiga kunskaper 

 och deras öveisiktlighet utan även sin lätt flytande stil och framförallt sin förmåga att 

 begripligt fiamställa en sak utan någon lärt och tungt vei'kande apparat. Han utveck- 

 lade i detta skriftställeri en alldeles egenartad stil, lätt och underhållande, utan att det 

 exakta och väsentliga i saken därigenom förytligades. Den enkla folkliga stilen låg 

 icke för honom. Så ansåg han själv och däri hade han väl rätt. Han skrev för den 

 litterärt bildade allmänheten. „Jag har", yttrade han en gång, „behov av kulturord 

 med utländsk klang i ganska stor mängd, annars kan jag icke skriva så som jag finner 

 det bäst motsvara mina tankar". Något större populärt verk skrev han icke — han 

 önskade det gärna, men fann aldrig tid därtill. Men i sina „Naturvetenskapliga ocli 

 tekniska översikter" i Finsk tidskrift, i mindre bitar i Argus och i dagspressen lät han 

 sin penna flitigt arbeta i syfte att inför en större allmänhet bringa naturvetenskapens 

 aktuella problem och resultat. Såsom ett utmärkt prov på detta hans skriftställeri ville 

 jag framhålla hans artikel i Finsk tidskrift „Om de ädla gasernas kemi", en exposé över 



Tom. XLVl. 



