Minnestal över lektorn doktor Gustaf Otto Mattsson. 15 



William Ramsays forskning. I sin minnesruna över Mattsson yttrar Albert Engström: 

 „Med all säkerhet ha vi i vårt land ingen — om jag undantager den döde Bengt 

 LiDFORSs — som så som Mattsson har förstått att popularisei'a vetenskapen — att göra 

 oss, som icke ha tid. till begripare av mänsklighetens nyaste erövringar". Jo, tillägger 

 han ,,möjligen Arrhenius". Lidforss — för att icke nämna Arrhenius — stod ju på 

 ett annat, ett längre hunnet vetenskapligt plan än Mattsson och har såsom skriftställare 

 på detta område lämnat djupare spår efter sig än denne. Men Mattssons stil och fram- 

 ställningsförmåga, förmåga att skriva naturvetenskapliga saker begripligt för den i dessa 

 ting olärde, kan gott täfla med hans, eluiru den till sin art var något annorlunda. Hos 

 Lidforss skymtar ofta tendensen, socialpolitikerns eller den satiriska polemikerns, fram, 

 medan Mattsson skrev mera omedelbart och gärna kryddade sin framställning med god- 

 modigt skämt. Och det låg solglitter över vad Mattsson skrev, även då det gällde 

 allvarliga naturvetenskapliga spörsmål. 



Mattssons håg för publicistisk verksamhet framträdde redan tidigt och mycket ut- 

 pi'äglat. I någon mån var väl läggningen härför ett arv av hans fader, som hade en 

 lättflytande penna och, sedan han bosatt sig i Åbo, var en flitig medarbetare i dags- 

 pressen på orten. Mera uppmärksammad blev Mattssons publicistiska talang genom de 

 redan nämnda resebrev han skrev till Nya Pressen från geologexkursionen i Finland 

 sommaren 1897, och efter denna tid blev hans penna oftare synlig i detta blad, tills 

 detsamma indrogs år 1900. Aren 1902 — 1906 var han regelbunden krönikör i Hel- 

 singfors Posten och blev härunder i tillfälle att utveckla den fond av kvickhet och skämt- 

 lynne, som låg i hans natur, samt forma sin stils egenart. Det var ock här hans sedan 

 så populär blivna signatur „Ung Hans" först framti'ädde. 



Under de följande åren var det — - frånsett en kortare tids medarbetareskap i Nya 

 Pressen — främst tidskriften ..Argus", som lade beslag på Mattssons publicistiska in- 

 tresse. Den hade startats av honom och likasinnade vänner år 1907. Betecknande 

 för honom, hans art och strävanden är tidski-iftens anmälan. Vi följa, säger han här, 

 blott en riktlinje: Kulturlinjen, och vår lösen är: Ögonen upp! Och belysande för hans 

 ståndpunkt är följande: „Såsom rikssvenska epigoner ha vi föga att uträtta, såsom 

 svenskatalande finnar, med modersmålets rykt för ögonen, befolka vi ett eget land på 

 odlingens världskarta". Mer än någon annan sörjde Mattsson för tidskriftens innehåll, 

 dess mångsidighet och aktualitet. Allvar och skämt, vetenskapliga översikter och kåserier 

 i dagens frågor flöto omväxlande ur hans penna, vilken delvis dolde sig under signatu- 

 sen „Panoptes". „Har", yttrade en av tidskriftens redaktörer, „Argus gjort någon 

 märkbar kulturinsats, så är förtjänsten främst Mattssons". 



Så mycken tid och intresse han än nedlade på denna verksamhet var den dock i 

 stort sett en bisysselsättning. Så mycket mera förvåning väckte det, då Mattsson hösten 



Tom. XLVI. 



