Minnestal över lektorn doktor Gustaf Otto Mattsson. 1 7 



att engång få se vår tidningspress som en fullgod exponent för vårt folks andliga liv, 

 som en folkuppfostrare, motsvarande alla de höga anspråk, som måste ställas på en 

 sådan. Intelligensen borde mer än hittills ställa sig i det offentliga ordets tjänst och 

 han kände sina egna förpliktelser i detta avseende. En oklanderlig språkbehandling, 

 en lätt spirituell stil, en vetenskaplig vederhäftighet och först som sist djup ansvars- 

 känsla voro de egenskaper, som enligt Mattssons tanke fordrades av en god journalist. 

 Hos honom själv voro också dessa egenskaper i mindre vanlig grad utvecklade och för- 

 enade med grundliga och ovanligt mångsidiga kunskaper samt en nära nog obegränsad 

 receptionsförmåga. 



I sin tidnings ledande artiklar strävade Mattsson till en större mångsidighet, ett 

 mera personligt grepp på uppgiften och en mera underhållande och intresseväckande 

 form, än man ofta möter i tidningarna. Men vid själva „ledaren", sådana vi äro vana 

 att möta den före den övriga texten i våra tidningar, lade Mattsson icke överhövan 

 stor vikt, och den saknades icke sällan. Ur notiser, rubriker och dylikt ville han även 

 utmönstra allt banalt, otympligt och om andlig lättja eller slöhet vittnande i form och 

 uttryck. Kort, klart och koncist borde nyhetsmaterialet meddelas allmänheten. All sensa- 

 tionslystnad och brist på ansvarskänsla även i notisväg var enligt hans mening ovärdigt 

 en tidningspress. 



Våra inre partipolitiska strider och våra sociala tvister intresserade honom jäm- 

 förelsevis föga — de voro honom på visst sätt för små. Men allt positivt kulturarbete, 

 från vilket håll det än utgick, såväl det yttre civilisatoriska som det andligt kulturella, 

 både ville och förstod han, även som tidningsman, att uppskatta och för allt mänskligt, 

 alla humanitära strävanden, hade han djup medkänsla. Då hans penna sysslade med 

 sådana frågor, blev den varma tonen i hans stil omedelbar och medryckande. All trång- 

 het, vare sig det gällde politiska synpunkter, klassintressen, religion, religionsfientlighet 

 eller annat, var honom starkt emot. Mot självförhävelsen och dumheten i samhället 

 förde han det mjukare löjets eller den spetsigare satirens vapen. Han undvek — och 

 detta hör till det vackraste i Mattssons journalistiska program — de personliga an- 

 greppen och de försåtliga insinuationerna, vilka ju tyvärr varit även hos oss en vanhg 

 av tidningsmoralen godkänd publicistik krydda, ävensom rätthaveriet och oärligheten i 

 polemiska uttalanden. Allt sådant förlade Mattsson till samma plan som annan låghet 

 eller oärlighet, vilken ju kan med mer eller mindre talang dokumenteras. Om han någon- 

 gång var skarp mot enskild person, så var det icke denna utan saken han riktade sig 

 sig emot. Tog han härvid fel, låg det nog icke i viljan. Själv var han mycket käns- 

 lig för angrepp och kritik, där de syntes honom lättvindiga eller orättvisa, medan han 

 villigt erkände verkliga misstag och fel. En hårdhudad tidningsman blev han aldrig. 



Det var överhuvud en större frigjordhet från de små synpunkterna, ett höjande till 



Tom. XLVI. 3 



