18 Edv. Hjelt. 



ett högre plan vid bedömande av företeelserna inom samhälls- och människolivet, han 

 ville att skulle vinna insteg inom pressen, som ju skulle icke blott återspegla utan även 

 leda och uppfostra. I vilken mån Mattsson lyckats i denna strävan, kan väl i detta 

 nu icke bedömas, men utan inflytande och betydelse har den för visso icke varit. Han 

 ställde kanske — varm idealist som han var — målet för högt, för att detsamma skulle 

 kunnat förverkligas i fråga om dagspressen med dess arbetsmetoder, möjligheter och re- 

 surser åtminstone i vårt land. Inom tidningsmannavärlden, så högt man än där skat- 

 tade Mattsson, var man icke fri fi'ån intrycket, att han intog positionen av en publici- 

 stikens mentor, men man betvivlade icke hans rena avsikter eller bestred hans överläg- 

 senhet. Vårt lands äldsta tidningsman har om honom yttrat, att „han blev den svenska 

 pressens i Tinland mest mångsidiga och mest lysande representant på grund av sitt 

 medfödda geni och sin rika begåvning", men han tillägger, att han icke blivit det han 

 blev utan en djup fond av arbete. 



Lätt flöt språket ur hans penna, lätt formade sig tankarna i ord. Det var, såsom 

 han själv sagt, en njutning för honom att arbeta med språket, att tvinga fram det rik- 

 tiga uttrycket. Det var hos honom den vetenskapligt skolade och tänkande mannens 

 exakthet och konstnärens sinne för det sköna i uttrycket i lycklig förening. Men det 

 var icke det plastiskt sköna i stilen han strävade efter, utan mera välljudet och färg- 

 harmonin. Han var genommusikalisk och såsom språkkonstnär var han främst musi- 

 ker och målare. Den skämtsamma, lekande stilen, kåseriet, humorn och ordvitsen, var 

 väl hans starkaste sida, men även allvarstonerna lågo honom nära. Under den skämt- 

 samma formen eller det filosoferande kåseriet gömde sig oftast djupt allvar och un- 

 der de lätta melodiei-na hördes ofta vemodets toner ljuda. Huru vackert och kraftigt 

 kunde han icke teckna en stor mans livsgärning, med vilken fin känsla och smak kunde 

 han icke måla förgångna tiders kultur och konst och huru mästerligt kunde han icke 

 skildra naturen, giva uttryck åt dess stämning, då hans lyssnade till havets musik, till 

 bärgens röster, till pinieskogarnas sagosorl eller stjärnehimmelens gnistrande legioners 

 oändlighetsspråk. I dylika skildringar, vilka ofta förekommo i hans resebref, förnim- 

 mer man icke blott den skarpa iakttagaren utan även en lyssnande, fint uppfattande 

 själ, en djup religiositet i panteistisk mening. Människokrypets litenhet i universum 

 och människoandens evighetsvärde stodo icke för honom såsom oförenliga motsatser. 

 „Han talade om allt", yttrar Alb. Engstköm, „om filosofi, seismologi, dynamik, mate- 

 matik och andra dystra hemligheter. Han skrev om djupet i människornas själar 

 och försökte översätta Guds språk till svenska". Men det är naturligt att bland 

 det myckna han skrev och gav sina läsare stundom även fanns sådant, som icke var 

 av fuUhaltigt värde. Även den rikaste kan ju understundom känna sig tom, även den 

 mest givande åder kan någongång sina, men tidningsmannen får icke kasta bort pen- 



Tom. XLVI. 



