20 Edv. Hjelt. 



fant terrible och vill icke såsom politisk vilde komma ont åstad beträffande ett före- 

 tag, som borde få åtnjuta alla svensktalandes sympati". 



Under en följd av år tillhörde han stadsfullmäktige i Helsingfors och var, i följd 

 av sina kunskaper, sin intelligens och sina kvicka inläggg i debatten, särskilt i tekni- 

 ska och humanitära frågor, en uppburen medlem av stadens höga råd. 



Mattssons läggning och personlighet torde någorlunda tydligt framträda i den skild- 

 ring som här givits av hans strävanden och verksamhet. Och dock behöver denna för- 

 fullständigas. Jag citerade ovan ett yttrande av honom om den „lugngivande oro", vari 

 han trivdes gott. Det var ett uttryck för hans lust att få deltaga i ett intensivt, sju- 

 dande arbete, som spände alla nerver och krafter. Och alla, som sett honom i kamrat- 

 kretsen eller sällskapslivet, fingo intrycket, att det hos honom sprudlade av livsglad, utåt- 

 riktad intellektuell aktivitet, som stod i rapport med hans omgivning. Men icke desto 

 mindre kände han sig såsom en ensam man. Redan i sin ungdom skrev han dikter till 

 ensamhetens och den stilla, tysta nattens lov. Och då han i senare år gav uttryck åt 

 ensamhetens behag, så kan man ju gott förstå detta behov att emellanåt komma bort 

 från arbets- och människovimlet, ett behov, som han delade med alla djupare anlagda 

 naturer. Men det var icke blott detta. Han kände sig även ensam bland människorna. 

 Han fann beröringen med dem ytlig och kall, vilket kan synas sällsamt hos en person 

 med hans läggning, hos en person, så uppskattad och beundrad som han var det. Men 

 det var icke därpå det för honom kom an. Han längtade efter en inre personlig kon- 

 takt med människorna, efter större omedelbarhet och frigörelse från den yttre konven- 

 tionella och än mer den inre bundenheten. „Jag känner icke", skrev han under sitt 

 sista levnadsår, „något behov av pris och ros och kan stundom hysa tacksamhet för 

 raka motsatsen, om den kommer öppen och ärlig. Men väl fryser jag ofta av den 

 tysta kylan omkring mig, av denna underliga temperamentslöshet hos hela vårt folk, av 

 denna märkvärdiga rädsla för personlig och mänsklig kontakt, som kommer så många 

 frön i vår fattiga jord att förtvina". Och under vistelsen på ett sanatorium känner 

 han, hurusom han har absolut ingen andlig valuta av umgänget med sina olyckskamra- 

 ter, bland vilka dock funnos sådana, som voro högt bildade samt levat och sett mycket. 

 „Jag blott förflackas", säger han, „genom att i tal och tankegång placera mig på deras 

 plan". Och han grubblar över, varför han överhuvud i livet icke fått vara i sådant 

 sällskap, som vore för honom den givande parten. „Alltid är det — förstå mig rätt" 

 — yttrar han, „jag som konsumeras. Detta beror nu visst icke till någon väsentligare 

 del på mina små talanger, utan det är en olycklig missplacering av mitt jag. Följden 

 är, att jag aldrig växer genom annat, än det oroliga och svaga inre liv jag för". Och 

 han tillägger ytterligare: „I mitt mest bildade umgänge — Argus kretsen — har jag 



Tom. XLVI. 



I 



